УХВАЛА

28 липня 2025 року 
м. Київ

справа №440/1956/25
адміністративне провадження № К/990/31135/25  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Гриціва М. І.,
суддів: Стеценка С. Г., Тацій Л. В.
перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 про перегляд постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України (далі - ГУ   ПФУ) в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії і
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною вимогу ГУ   ПФУ в Полтавській області до ОСОБА_1 , оформлену листом №   1600-0404-8/10095 від 06 лютого 2025 року про повернення переплати пенсійного забезпечення за період з 01 листопада 2024 року по 31 січня 2025 року, винести окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності  посадових  осіб, які готували рішення ГУ ПФУ в Полтавській області, оформлене листом № 1600-0404-8/10095 від 06 лютого 2025 року та його підписанта заступника начальника ГУ ПФУ в Полтавській області Оксану Мисик.
Полтавський окружний адміністративний суд рішенням від 20 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задовольнив. Визнав протиправними відображені в листі від 06 лютого 2025  року №   1600-0404-8/10095 дії відповідача, спрямовані на повернення переплати пенсії позивача за період з 01 листопада 2024 року по 31 січня 2025 року на суму 2  251  грн 02 коп. У задоволенні клопотання щодо винесення окремої ухвали в справі відмовив.
Другий апеляційний адміністративний суд постановою від 24 червня 2025 року рішення суду першої інстанції залишив без змін, а апеляційну скаргу скаржника ОСОБА_1 залишив без задоволення.
ОСОБА_1 не погодився з постановою суду апеляційної інстанції й подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати це судове рішення та відповідно до частини першої статті 249 КАС України винести окрему ухвалу і направити її до ГУ  ПФУ в Полтавській області щодо усунення порушень постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» від 28 грудня 2011 року №   1381, допущених під час перерахунку пенсії відповідно до рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20  серпня 2024 року у справі №   440/8931/24, які зафіксовані в протоколі перерахунку пенсії ОСОБА_1 від 17 січня 2025 року і є причинами утворення предмету спору у справі №   440/1956/25, а також винести [ще одну] окрему ухвалу відповідно до частини дев`ятої статті 249 КАС України стосовно виявлених в діях посадових осіб ГУ   ПФУ в Полтавській області порушень законодавства, які містять ознаки кримінального правопорушення та надіслати її прокурору або органу досудового розслідування Полтавської області.
У касаційній скарзі її автор окреслив предмет касаційного оскарження обставинами, які, за власним визначенням самого скаржника, безпосередньо не стосуються предмету ініційованого ним спору - протиправної діяльності ГУ ПФУ в Полтавській області стосовно ОСОБА_1 у формі спроби повернути переплату пенсійного забезпечення за період з 01 листопада 2024 року по 31 січня 2025 року, а більше стосуються «предикатних» причин, які призвели до виникнення спору, до тих причин, які потребували судового розгляду та судового розсуду.
У скарзі скаржник в основному характеризує протиправність обставин, які, з погляду скаржника, містять підстави для винесення окремої ухвали, висловлює свої «критичні судження» щодо апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції в частині того, що не було підстав для винесення окремої ухвали. Зрештою скаржник підсумовує, що описані в касаційній скарзі обставини доводять, що під час розгляду справи судами попередніх інстанцій неправильно були застосовані норми матеріального права і, на його думку, є процесуальні підстави для касаційного перегляду. 
Верховний Суд проаналізував доводи, викладені у касаційній скарзі, і дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.
За приписами частин першої, другої статті 55 Основного Закону України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. 
Водночас приписи цієї статті Основного Закону, які закріплюють право на судовий захист, перебувають у нерозривному зв`язку з приписами Конституції України, які визначають обсяг судового захисту. Зокрема, за правилами пункту 8 частини другої статті 129 Основного Закону касаційне оскарження справді є можливим (доступним), але «у визначених законом випадках». З цієї конституційної норми випливає, що конституційні гарантії щодо права на апеляційний перегляд не можуть зазнавати розсуду законодавця щодо можності звуження права на такий перегляд, натомість щодо права на касаційне оскарження навпаки - може. Тобто, законодавець може встановити випадки, коли таке (касаційне) оскарження не є (або не може бути) частиною судочинства.
З наведеними конституційними приписами кореспондується стаття 13 КАС України та стаття 14 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів».
Частиною третьою статті 3 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 334 КАС України, коли нема підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 328 цього Кодексу учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз цих приписів дає підстави виснувати, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом на оскарження цих судових актів у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
За пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), та у разі, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
За пунктом 3 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення пенсійних виплат соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, віднесено до категорії справ незначної складності.
Отже, процесуальний закон встановив, що не всі судові рішення судів попередніх інстанцій можуть бути предметом касаційного перегляду, передбачив, які справи, за якими критеріями (значеннєвими властивостями) відносяться до категорій справ, які не підлягають касаційному оскарженню та водночас запроваджує умови, за об`єктивного існуванням яких справи, які не підлягають касаційному оскарженню (справи незначної складності, інші справи, розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, тощо), таки можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції, якщо можливість такого оскарження обумовлюється фундаментальною значимістю наслідків касаційного перегляду для формування практики застосування відповідних правових норм, або сама справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, або є інші встановлені законом передумови для відкриття касаційного провадження. 
Ці критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.
Те, що вищезазначені обставини є та, відповідно, дають право на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності, ухвалених за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), насамперед має аргументувати та обґрунтувати особа, яка подає касаційну скаргу.
З тексту касаційної скарги та змісту оскарженого судового рішення, яке викладене в Єдиному державному реєстрі судових рішень, з логічних та сутнісних акцентів касаційної скарги простежується, що спірні правничі відносини в цій справі виникли щодо обчислення, перерахунку, виплати та одержання пенсійних виплат. Тобто, предметом оскарження у цій справі властиво є дії органу виконавчої влади щодо вимоги відповідача про повернення переплати пенсійного забезпечення за період з 01 листопада 2024 року по 31 січня 2025 року. 
За цими значеннєвими властивостями заявлений у цій справі спір є спором, який стає предметом справи, котра, як згадано вище, за пунктом 3 частини шостої статті 12 КАС України відноситься до справ незначної складності і воднораз до тієї категорії справ, які за законом не підлягають касаційному перегляду.
Полтавський окружний адміністративний суд здійснював розгляд цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження і не помилився, коли обрав таку форму провадження.
Позатим скаржник - ОСОБА_1 , не заперечуючи, що рішення суду апеляційної інстанції у цій справі, яке не задовольняє його як позивача, не підлягає касаційному оскарженню, однак не посилається на жодну з визначених підпунктами «а-г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України умову прийняття касаційної скарги, яка б при належному обґрунтуванні виправдала та підтвердила наявність особливих, виняткових спірних правничих відносин у цій справі для  касаційного перегляду судового рішення апеляційної інстанції.
Верховний Суд нагадує, що можливість відкриття касаційного провадження у малозначних справах обумовлюється характером (предметом) спірних правовідносин конкретної справи, зокрема: її значення для формування єдиної правозастосовної практики; неможливості спростування особою, яка подає касаційну скаргу, обставин, встановлених оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; значного суспільного інтересу справи чи її виняткового значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; помилкового віднесення судом справи до категорії справ незначної складності.
Отож, можна узагальнити, що ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судове рішення суду апеляційної  інстанції, яке не підлягає касаційному оскарженню.
До того ж треба додати, що за прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), зважаючи на особливий характер функції Верховного Суду як суду касаційної інстанції, Суд може визнати, що процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (рішення від 19.12.1997 у справі «Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії»).
У світлі наведеного є підстави вважати, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не обмежує доступу особи до правосуддя і не є перепоною для отримання судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить ні Конституції та законам України, ані практиці Європейського суду з прав людини; таке лімітування звернення до касаційного суду викликане винятково особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовної практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Звідси, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткових обставин справи, то у відкритті касаційного провадження у цій справі треба відмовити.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстав для відкриття касаційного провадження нема.
Керуючись статтями 3, 328, 333, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 про перегляд постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Копію цієї ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                          М. І. Гриців
Судді                                                                                                              С. Г. Стеценко
                                                                                                              Л. В. Тацій