ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Постанова
іменем України

справа №766/19910/17 
провадження 22-ц/819/734/25

04 вересня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Бездрабко В.О. (суддя-доповідач),
судді: Базіль Л.В.,
Радченко С.В.,
секретар судового засідання: Олійник К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 13 травня 2025року, постановлене під головуванням судді Ус О.В., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення з житлового приміщення,

встановив:

       Зміст позовних вимог
В листопаді 2017року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з зазначеним позовом, в якому просило виселити ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку у органу МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири, без надання іншого жилого приміщення.
Позов мотивовано тим, що 05 грудня 2016 року банком в позасудовому порядку зверннуто стягнення на предмет іпотеки та отримано у власність квартиру, загальною площею 71,80 кв.м, житловою площею 46,60 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 19 серпня 2005року, що посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В., зареєстрований у реєстрі за №3334. 
Після отримання права власності на квартиру, позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому відповідача ОСОБА_1 , який підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення.
Зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 13 травня 2025 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що банк не надав суду кредитний та іпотечний договори, на які послався в позові, що унеможливлює встановлення обставин, за рахунок яких коштів було придбано квартиру, передану в іпотеку АТ КБ «ПриватБанк», оскільки від встановлення цих обставин залежить вирішення питання щодо можливості виселення особи без надання іншого житлового приміщення. 
При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, АТ КБ «Приватбанк» було обізнано про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_1 , зокрема те, що відповідач є зареєстрованим та проживає в квартирі. Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування житловим приміщенням. 
Оскільки позивачем не надано доказів того, що іпотечне нерухоме майно було придбано за кредитні кошти, надані АТ КБ "Приватбанк", то виселення відповідача із іпотечного майна є неможливим без надання іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК УРСР має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням.
Суд зауважив, що сама по собі втрата відповідачем права власності на квартиру, не має наслідком втрати право користування житлом, оскільки позивач не арґументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідача без надання йому іншого житлового приміщення, ні співмірність такого виселення відповідній меті.
Доводи апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи, просить заочне рішення суду від 13 травня 2025 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. 
Скарга мотивована тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось 05 грудня 2016року в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки від 19 серпня 2007року. В такому випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини третьої статті 109 ЖК УРСР. 11 вересня 2017року позивач направив на адресу відповідача письмову вимогу про добровільне звільнення квартири протягом 30днів разом з усіма членами сім`ї та іншими мешканцями, яка залишена без виконання, чим порушено законні вимоги банку, як нового власника квартири. Частина третя статті 109 ЖК УРСР передбачає лише направлення письмової вимоги особам, які проживають у приміщенні, проте не вимагають від позивача надати таким особам інше постійне жиле приміщення. На думку скаржника, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив в задоволенні позову, помилково пославшись на положення частини другої статті 109 ЖК УРСР, яка не регулює виниклі між сторонами правовідносини.
Позиція інших учасників
Відповідач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Розгляд справи апеляційним судом
В судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» Шевченко А.О. просив апеляційну скаргу задовольнити. 
В ході розгляду апеляційної скарги представник банку заявив клопотання про залучення до матеріалів справи копії кредитного договору від 19 серпня 2005року; договору іпотеки від 19 серпня 2005року; договору купівлі-продажу квартири від 19 серпня 2005року, які містять інформацію про придбання іпотечного майна за рахунок кредитних коштів. 
Згідно частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадків, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Оскільки представник позивача не довів наявність обґрунтованих підстав неможливості подачі вищезазначених документів до суду першої інстанції протягом 8 років, у задоволенні клопотання відмовлено в порядку частини восьмої статті 83 ЦПК України.
       Відповідач ОСОБА_1 повторно до суду не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений в порядку, передбаченому частиною шостою статті 128 ЦПК України, що підтверджується рекомендованим повідомленням про неможливість вручення поштового відправлення з приводу його відсутності за останнім відомим місцем проживання (пункт 3 частини сьомої статті 128 ЦПК України).
Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
За інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №96357683 від 05 вересня 2017року, право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 05 грудня 2016року за ПАТ КБ "Приватбанк" на підставі договору іпотеки, серія та номер ВМС012976 від 19 серпня 2005року, видавник приватний нотаріус Зоріна Н.В.
11 вересня 2017року АТ КБ "Приватбанк" на адресу ОСОБА_1 надіслано претензію, у якій повідомлено про отримання банком у власність квартири та вимога до відповідача разом з усіма членами сім`ї та іншими мешканцями протягом 30 днів з моменту отримання даної претензії добровільного звільнення приміщення квартири із одночасним зняттям з реєстраційного обліку. На підтвердження факту надіслання цієї вимоги та отримання її відповідачем надано реєстр згрупованих рекомендованих листів та рекомендоване повідомлення про вручення 15 вересня 2017року ОСОБА_1 поштового відправлення.
До позовної заяви та апеляційної скарги не додано копій іпотечного, кредитного договорів. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №96357683 від 05 вересня 2017року та відповіді №1373178 від 13 травня 2025року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не можливо встановити, за які кошти відповідачем було придбане іпотечне нерухоме майно та чи було воно придбано повністю за кредитні кошти, оскільки відомостей про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_1 на підставі правовстановлюючого документу зазначені довідка та відповідь не містять.
Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції і застосовані норми права
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В постанові Верховного Суду від 21 листопада 2024року у справі №641/6111/23 (провадження №61-9612св24) Касаційний цивільний суд, вирішуючи спір у подібних правовідносинах, зазначив про наступне. 
«Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».
Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає потребу сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке
не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
Таким законом є стаття 109 ЖК України, яка містить правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення.
Відповідно до частини першої зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).
У частині третій наведеної статті деталізується порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.
Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про потребу надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.
Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.
Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.
Це передбачено й у частині першій статті 109 ЖК України, у якій зазначено, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Отже, у разі, якщо іпотечне майно набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої-третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане особою за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим особам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу».
Подібні за змістом правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22), згідно якої «.. порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.
Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК УРСР, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Так званого адміністративного виселення на вимогу будь-яких осіб чи органів, наділених владними повноваженнями, ЖК УРСР не містить, що відображає ті зміни у законодавстві, які запроваджені в Україні у зв`язку з рухом держави до Європейського Союзу та необхідністю захисту основоположних прав людини. А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону «Про іпотеку» та частин першої - третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення».
Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З огляду на наведені висновки суду касаційної інстанції та ураховуючи, що в ході розгляду справи судом першої інстанції не встановлено, що передане в іпотеку житлове приміщення квартири АДРЕСА_2 було придбано за рахунок наданих відповідачу кредитних коштів, то відсутні підстави для виселення ОСОБА_1 без надання іншого жилого приміщення.
Доводи апеляційної скарги про неможливість застосування положення частини другої статті 109 ЖК України у цій справі у разі звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудового порядку, оскільки порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені цією статтею гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна.
За правилами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 13 травня 2025року постановлено з додержанням вимог закону, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, надана правильна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
Розподіл судових витрат в порядку частини тринадцятої статті 141 ЦПК України не здійснюється у зв`язку із залишенням апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

постановив :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 13 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : В.О. Бездрабко

Судді : Л.В. Базіль 

                               С.В. Радченко