справа № 754/8042/25
провадження № 22-ц/824/12875/2025
головуючий у суді І інстанції Грегуль О.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
     9 липня 2025 року                                                                         м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:
 
У травні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року справу    № 754/8042/25 за позовом ОСОБА_1 передано Ірпінському міському суду Київської області за територіальною підсудністю.
Не погоджуючись із указаною ухвалою  ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що предметом даного позову є стягнення коштів, отриманих відповідачем на підставі розписки. Саме тому, трактування суду першої інстанції щодо того, що спір стосується нерухомого майна, є помилковим на думку сторони позивача.
Вважає, що позов про стягнення коштів відповідно до розписки, не є позовом, що пов`язаний з нерухомим майном, а тому він повинен розглядатись Деснянським районним судом м. Києва.
Звертає увагу на те, що за наявною у позивача інформацією, відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .В свою чергу в матеріалах справи, які доступні в електронному кабінеті, відсутня інформація про те, що судом було надіслано запит до Демографічного реєстру з приводу місця реєстрації відповідача, а тому дана справа має розглядатись за загальним правилом підсудності, а саме: за зареєстрованим місцем проживання відповідача, тобто Деснянським районним судом м. Києва.
Своїм правом на подачу відзиву ОСОБА_2 не скористалась.
За правилами ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про передачу справи на розгляд іншого суду (п.9 ч.1 ст.353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів у сумі 24 000 євро.
На обґрунтування доводів позову вказував, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 тривалий час знаходились у відносинах, від яких народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження.
На початку 2019 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_1 з пропозицією спільно придбати будинок для проживання в ньому дітей, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в той час, коли він приїздить до України.Ця пропозиція також була обумовлена і тим, що у дітей різна стать, а отже кожному з них краще мати свою власну кімнату. ОСОБА_1 повністю підтримав пропозицію ОСОБА_2 . При цьому він не наполягав на тому, щоб зареєструвати своє право часткової власності на будинок, проте для нього було важливо, щоб ОСОБА_2 виконала кілька істотних умов щодо подальшого використання будинку.
Зазначав, що 22 червня 2019 року, на виконання попередньої домовленості         ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 24 000 євро для оплати придбання будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .Вказана сума становила половину вартості будинку, що підтверджується розпискою, складеною власноруч ОСОБА_2 . При цьому істотними умовами, на яких позивач передав відповідачу вищезазначені грошові кошти, були наступними: будинок призначений для проживання у ньому лише ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , коли він приїздить до України з метою спільного проведення часу з дітьми та дітей сторін.
Вказував, що на пропозицію ОСОБА_1 щодо добудови за його власні кошти на даху будинку тераси з «зимовим садом» для збільшення вільного простору та можливості ОСОБА_1 тимчасово проживати там, щоб не заважати ОСОБА_2 , відповідач відмовила та зазначила про те, що при вході в будинок буде створена окрема гостьова кімната, якою він буде користуватись, а дах вона не хоче забудовувати бо хоче мати простір. ОСОБА_2 зобов`язувалась узгоджувати зі ОСОБА_1 будь-які питання, пов`язані з відчуженням, передачею будинку в оренду, заставу, оформлення кредиту проживання в ньому третіх осіб до моменту повноліття обох їх дітей, що окремо передбачено розпискою.
Зазначав, що в подальшому відповідач придбала будинок відповідно до договору купівлі-продажу. Пізніше ОСОБА_1 допомагав ОСОБА_2 при проведенні ремонтних робіт в будинку. Поряд з тим, в серпні 2020 ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про те, що вона хоче «передомовитись» по будинку та відносно питань подальшого виховання дітей, а їх попередні домовленості по будинку та дітям вона вважає недійсними. Також відповідач проінформувала позивача про те, що вона прийняла рішення щодо того, що будинку крім неї та дітей буде проживати третя особа зі своїми дітьми.
Вважав, що після вказаної розмови ОСОБА_2 в односторонньому порядку порушила взяті на себе зобов`язання та дозволила проживання в будинку третіх осіб, які проживають в ньому і на момент звернення з даним позовом. Всі ці дії були вчинені    ОСОБА_2 без будь-якого погодження зі ОСОБА_1 .З того моменту ОСОБА_1 не має доступу до будинку, він позбавлений можливості навіть проводити в ньому час зі своїми дітьми та змушений забирати та віддавати дітей ОСОБА_2 під парканом будинку для того, щоб не травмувати дітей з`ясуванням відносин з відповідачем. ОСОБА_1 також не відомо в яких умовах проживають його діти. Таким чином, на час звернення до суду із позовом склалась ситуація, коли позивач профінансував половину частину коштів на придбання будинку, а відповідач порушує зобов`язання, які вона взяла на себе при отриманні коштів для його придбання.
Зазначає, що основним завданням ОСОБА_1 є збереження будинку до повноліття дітей, оскільки метою його придбання було саме поліпшення житлових умов для дітей. Проте ОСОБА_1 не має можливості впливати на рішення ОСОБА_2 щодо можливого відчуження будинку, а отже стягнення коштів, які він передав ОСОБА_2 відповідно до розписки - є єдиною можливістю захисту прав дітей. У випадку задоволення позову та стягнення коштів на користь ОСОБА_1 , він має намір їх витратити на придбання житла для дітей.
Позов подано за правилом загальної підсудності (ст. 27 ЦПК України) - за місцем проживання відповідача.
Згідно зі ст. 31 ч. 1 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Постановляючи ухвалу про передачу справи до іншого суду, суд першої інстанції посилався на ч. 1 ст. 30 ЦПК України, якою встановлено, що позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.
Суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність передачі справи на розгляд до Ірпінського міського суду Київської області за правилом виключної підсудності, оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на придбання будинку місцезнаходження якого за адресою: АДРЕСА_2 .
Колегія суддів погоджується з цими висновком суду з таких підстав.
Згідно ч.1 ст.30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.
Згідно з положеннями ст.181 ЦК України, до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст.358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст. 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
У постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 910/6644/18 Верховний Суд зазначив, що нерухоме майно є особливим об`єктом права власності, оскільки наділене специфічними рисами - сталий зв`язок із землею, особлива цінність, неможливість переміщення без знецінення та зміни її призначення, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.
У постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 ВП ВС визначила, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» у ч. 3 ст. 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередній об`єкт спірних правовідносин.
Отже, позови що виникають з приводу нерухомого майна - це позови пов`язані з нерухомим майном, нерухомістю, нерухомою річчю, а тому усі позови, у спорах, які є наслідком правовідносин пов`язаних з обігом нерухомого майна повинні бути пред`явлені до суду за місцем знаходження цього майна.
Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.
Таким чином, правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає, як безпосередній об`єкт спірних правовідносин.
Вимоги щодо виключної підсудності унеможливлюють застосування інших правил територіальної підсудності, крім тих, які встановлені процесуальним законом для відповідної категорія справ.
Як видно зі змісту позовної заяви, позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти, які були передані ним за розпискою відповідачу на придбання будинку. При цьому позивач обґрунтовує позов в частині вимоги про стягнення коштів не виникненням у сторін грошових зобов`язань, як то позики, чи т.п., а правовідносинами, що виникли з приводу користування майном.
Так, обставини викладені у позові, нерозривно пов`язані з домовленістю сторін щодо конкретного будинку, а саме про його придбання, ремонт, проживання, використання та розпорядження ним. Будинок і пов`язані з ним правовідносини є доводами позову, що не дозволяє розглядати ці вимоги окремо від нерухомого майна.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позов виник із приводу нерухомого майна, тому справа має розглядатися за правилом виключної підсудності - за місцезнаходженням цього майна.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального права, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвалу суду слід залишити без змін.
 
Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-383  ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий                                                                 Т.О. Писана
 
Судді                                                                             К.П. Приходько
 
                                                                                       С.О. Журба