ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року 
м. Київ

справа № 340/7458/23
адміністративне провадження № К/990/12979/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Соколова В.М.,  Загороднюка А.Г., 
розглянувши у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу №340/7458/23
за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Кропивницький слідчий ізолятор» про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії 
за касаційною скаргою Державної установи «Кропивницький слідчий ізолятор»
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року (головуючий суддя Брегей Р.І.),
та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2024 року (колегія суддів у складі: головуючого-судді Коршуна А.О. (доповідач), судді - Суховарова А.В., Чепурнова Д.В.),
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. У серпні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивачка,                 ОСОБА_1 ) звернулася до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи «Кропивницький слідчий ізолятор» (далі - відповідач, ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор») про визнання протиправною бездіяльності щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.01.2020 по 18.08.2023, просила зобов`язати відповідача здійснити виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за неотримане речове майно в розмірі 100000 грн.
2. На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що проходила службу в ДУ «Кропивницькій слідчий ізолятор» та була звільнена 03.01.2020 наказом                 № 3/ос-20 за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). Однак при звільненні їй не виплачено компенсацію за неотримане речове майно, таку компенсацію у розмірі 10962,23 грн перераховано на її картковий рахунок лише 18.08.2023, тобто через 1322 дні, що, на її переконання, створює підставу для застосування до відповідача відповідальності за статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Ураховуючи співвідношення означеної заборгованості з терміном затримки її виплати, позивачка просила стягнути на її користь компенсацію у розмірі 100000 грн.
Установлені обставини справи 
3. Старший прапорщик внутрішньої служби ОСОБА_1 , наказом ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор» від 03.01.2020 № 3/ос-20 звільнена зі служби за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).
4. У день звільнення [03.01.2020] до видання наказу № 3/ос-20 позивачкою подано керівнику ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор» заяву про виплату компенсації за неотримане речове майно, однак у виданому наказі не вирішено питання про виплату означеної компенсації.
5. Виплата компенсації за неотримане речове майно здійснена відповідачем 18.08.2023 шляхом перерахування на картковий рахунок позивачки 10962,23 грн.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
6. Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07.11.2023, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12.03.2024, позов задовільно частково, визнано протиправною бездіяльність ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор» щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язано відповідача виплатити позивачці середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 04.01.2020 по 18.08.2023) з урахуванням висновків суду, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
6.1. Задовольняючи позовні вимоги у вказаній частині, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірні правовідносини регулюються приписами статей 116 і 117 КЗпП України, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні зі служби.
6.2. Суди обох інстанцій з установлених обставин справи дійшли висновку, що право на отримання компенсації за неотримане речове майно позивачка набула в день звільнення зі служби на підставі поданої нею заяви, а несвоєчасна виплата означеної компенсації, щодо розміру якої між сторонами не існувало спору, обумовлена бездіяльністю відповідача, який виправдовував її відсутністю коштів.
6.3. Ураховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виснував, що позивачка має право на отримання середнього заробітку за затримку виплати грошової компенсації за неотримане речове майно на підставі статті 117 КЗпП України за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції
7. Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор» звернулася до Верховного Суду (далі - Суд) із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .
7.1. Ця касаційна скарга подана з підстав неправильного застосування судами попередніх інстанцій статей 116, 117 КЗпП України згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України у зв`язку із неврахуванням судами першої та апеляційної інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування вказаних норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22. 
7.2. На обґрунтування підстав касаційного оскарження за цим пунктом, касатор звернув увагу Суду на те, що висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15, які були враховані судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні цієї справи, сформовані щодо застосування приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (до 19.07.2022).
7.3. Водночас скаржник наголосив на тому, що з набранням 19.07.2022 чинності положеннями вказаного Закону № 2352-ІХ стаття 117 КЗпП України діє у новій редакції, яка передбачає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
7.4. Отже, на переконання касатора, суди попередніх інстанцій при вирішенні цього спору неправильно застосували норми статті 117 КЗпП України, зобов`язавши відповідача виплатити позивачці середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні [з 04.01.2020 по 18.08.2023], безпідставно не визначили суму середнього заробітку за несвоєчасну компенсацію за невикористане речове майно і суму, яка належить стягненню на корить позивачки виходячи з принципу пропорційності за період до 19.07.2022 та з урахуванням змін внесених до статті 117 КЗпП України у чинній редакції щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
7.5. Поруч із цим скаржник підкреслив, що у постанові від 30.04.2020 у справі              № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку покладено на орган, який виносить рішення по суті спору. Однак, ні у рішенні першої інстанції, ні у постанові суду апеляційної інстанції у мотивувальній та резолютивній частинах не описано розрахунків та не визначено розміру належного до стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. 
8. Ухвалою Суду від 17.05.2024 після залишення касаційної скарги без руху відкрито касаційне провадження К/990/12979/24 за цією касаційною скаргою.
9. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 19.06.2025 закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження у відповідності до вимог статей 340 та 345 КАС України.
10. До касаційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу відповідача, у якій позивачка наводить доводи про її необґрунтованість та просить залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Висновки Верховного Суду, оцінка висновків суду, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
11. За змістом частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
12. Відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
13. Частиною третьою статті 341 КАС України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, зокрема, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
14. Спірні правовідносини у справі склались з приводу стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до статей 116, 117 КЗпП України, у зв`язку з невиплатою позивачці у день звільнення зі служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби грошової компенсації вартості речового майна на підставі поданої нею заяви. 
15. Надаючи оцінку оскаржуваним судовим рішенням у межах доводів касаційної скарги за правилами статті 341 КАС України, Верховний Суд виходить із такого.
16. Відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розмір грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
17. Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578 (далі - Порядок № 578).
18. Цей Порядок визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби: осіб рядового і начальницького складу; спеціалістів, які не мають спеціальних звань; працівників, які працюють за трудовими договорами.
19. Пунктом 27 Порядку № 578 передбачено, що під час звільнення зі служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ним отримане на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.
20. Згідно з пунктом 23 Порядку № 578 грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви. 
21. Отже, чинне законодавство України, що регулює проходження служби особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, гарантує цим особам забезпечення їх речовим майном та передбачає грошову компенсацію вартості речового майна, неотриманого під час проходження служби, яке має бути виплачене під час звільнення, якщо особа, яка звільняється, виявила таке бажання шляхом подання відповідної заяви.
22. Питання відповідальності органів Державної кримінально-виконавчої служби в разі несвоєчасного проведення розрахунку з особами, з числа персоналу цієї служби, при звільненні не врегульоване спеціальним законодавством у сфері соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей. У зв`язку з цим суди обох інстанцій правильно вважали за можливе застосувати положення статей 116-117 КЗпП України до цих правовідносин.
23. Висновки Верховного Суду у схожих за змістом правовідносинах, викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі              № 821/1083/17), постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справу                            № 480/3105/19, постановах Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 380/6200/20, від 18.03.2021 у справ № 240/12375/19 та багатьох інших.
24. Відповідно до статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивачки зі служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
25. Під визначенням «належних звільненому працівникові сум» слід розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.
26. Положеннями статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивачки зі служби) було передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
27. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
28. Отже, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
29. За обставинами цієї справи, судом першої інстанції встановлено, що позивачка скористалася своїм правом під час звільнення [03.01.2020] та звернулася до  керівника ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор» із заявою про виплату компенсації за неотримане речове майно, а тому сума цієї компенсації включалася до сум, належних їй при звільненні. Водночас виплати за цією заявою в сумі 10962,23 грн проведені відповідачем лише 18.08.2023 шляхом перерахування на картковий рахунок позивачки, тобто із суттєвим пропуском строку, встановленого статтею 116 КЗпП України для таких розрахунків.
30. Задовольняючи позовні вимоги у вказаній частині суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, на підставі статті 117 КЗпП України зобов`язав ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор» виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, з 04.01.2020 (з наступного дня після звільнення) по 18.08.2023 (дня здійснення виплати компенсації за речове майно).
31. Проте, суд першої інстанції не перевірив наведених позивачкою у позовній заяві розрахунків та не визначив суму, яка має бути сплачена позивачці за цим позовом, пославшись на те, що при обчисленні розміру заробітку, відповідач має керуватись правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц щодо права зменшити розмір заробітку з урахуванням певних фактів.
32. Верховний Суд вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми статті 117 КЗпП України, виходячи з такого.
33. По-перше, у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України (пункт 87). Такого права роботодавцям не надано, тому суд безпідставно поклав на відповідача обов`язок при обчисленні розміру заробітку, належного позивачці до виплати за цим позовом, керуватися правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у вказаній справі.
34. По-друге, суд першої інстанції не врахував, що у період між звільненням позивачки [03.01.2020] та її зверненням до суду із цим позовом [30.08.2023] редакція статті 117 КЗпП України зазнала змін. 
35. Так, Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» стаття 117 КЗпП України викладено у такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
36. Указана редакція статті 117 КЗпП України набула чинності з 19.07.2022.
37. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22 та інших, період затримки до 18.07.2022 (до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин») регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, суд може застосувати принцип співмірності і зменшити розмір такої виплати.
37.1. Проте, період з 19.07.2022 до дата проведення остаточного розрахунку регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. При визначенні суми заборгованості до указаного періоду не застосовується принцип співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
38. Таким чином, зобов`язавши ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор» виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 04.01.2020 по 18.08.2023, суди попередніх інстанцій не урахували висновків Верховного Суду у вказаних справах та не врахували, що з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України діє та підлягає застосуванню у редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». 
39. Суд констатує, що після відкриття касаційного провадження у цій справі Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду сформувала єдиний підхід щодо можливості розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц [про застосування принципу співмірності], на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». Указані висновки викладено у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22.
40. У вказаній постанові Судова палата зазначила, що із прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.
41. Крім того, з прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до статті 233 КЗпП України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями.
42. У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку лише за шість місяців, Судова палата вирішила, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц [принцип співмірності], до правовідносин, які регулюються статтею 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», не є можливим.
43. Враховуючи наведені висновки для вирішення цього спору колегія суддів констатує, що суд, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, може застосувати принцип співмірності лише до періоду з 04.01.2020 до 18.07.2022 (до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»), який регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», тобто без обмеження строку виплати у шість місяців.
44. Проте, період з 19.07.2022 по 18.08.2023 (дата проведення остаточного розрахунку) регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, відповідно до якої законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями.
45. З огляду на наведене є обґрунтованими доводи відповідача щодо незастосування судами попередніх інстанцій положень статті 117 КЗпП України у чинній редакції.
46. Слушними є доводи касаційної скарги стосовно того, що суди попередніх інстанцій не визначили суму середнього заробітку за несвоєчасну компенсацію за невикористане речове майно і суму, яка належить стягненню на корить позивачки.
47. Верховний Суд у своїх постановах, зокрема у справах № 280/4812/23,                      № 360/700/23, № 280/4745/23, № 440/1497/22, № 580/602/22 та інших неодноразово наголошував, що спонукаючий спосіб захисту прав та інтересів позивача і питання визначення у судовому рішенні конкретної суми, яка належить до нарахування та виплати відповідачем позивачу, враховуючи характер спірних правовідносин, є належним і ефективним, адже здатний забезпечити реальне поновлення прав особи у випадку задоволення позову. Тому, для належного і ефективного захисту прав та інтересів позивача, судам необхідно перевірити обґрунтованість розрахованих позивачем сум, розрахувати їх і, відповідно, у судовому рішенні вказати конкретні суми, на які позивач має право та які відповідач зобов`язаний нарахувати й виплатити. Отже, встановивши, що позивачка має право на отримання відшкодування за час затримки розрахунку та що це право порушене відповідачем, суди мають провести відповідний розрахунок і визначити суму, яка підлягає до нарахування та виплати позивачці.
48. Однак оскаржувані судові рішення не містять розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню на користь позивачки. Необхідні відомості для розрахунку середнього заробітку судами попередніх інстанцій не витребовувалися та не досліджувалися.
49. Крім того в оскаржуваних судових рішенням немає відповідних мотивів щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання відповідача виплати середній заробіток за час затримки виплати компенсації за неотримане речове майно в розмірі 100000 грн.
50. Підсумовуючи наведене, Суд констатує, що доводи касаційної скарги, наведені в обґрунтування підстав касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України знайшли своє підтвердження в ході касаційного перегляду справи.
51. Оскільки вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судами попередніх інстанцій, тому з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні) у касаційного суду відсутня можливість сформувати висновки в цілому по суті спору.
52. За змістом статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
53. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
54. З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі та, як наслідок, висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
55. Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно ретельно дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених у цій постанові висновків і надати оцінку вказаним обставинам та в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права і постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.
56. З огляду на результат касаційного перегляду справи перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Державної установи «Кропивницький слідчий ізолятор» задовольнити частково.
2. Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2024 року скасувати, а справу № 340/7458/23 направити на новий розгляд до Кіровоградського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	Л.О. Єресько В.М. Соколов   А.Г. Загороднюк