Номер провадження: 22-ц/813/5993/25 
Справа № 522/9614/25
Головуючий у першій інстанції Ярема Х. С.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
заявник – ОСОБА_1 , 
заінтересована особа – Державна міграційна служба України, 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 15 травня 2025 року у складі судді Яреми Х.С., 
встановив:
2. ОПИСОВА ЧАСТИНА 

Короткий зміст заяви про встановлення факту, що має юридичне значення 
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою в порядку окремого провадження, у якій просила встановити факт належності її до громадянства України на підставі п.1 ст.12 Конституції України.
Звернення до суду з цією заявою пояснює тим, що вона народилась в 2001 році на території АР Крим. Її батьки є громадянами України, про що є запис у її свідоцтві про народження. В 2017 році їй виповнилось 16 років, але через окупацію АР Крим, вона не була документована паспортом громадянина України. Натомість  ОСОБА_1 отримала паспорт громадянина РФ, оскільки проживала на окупованій території багато років. В 2021 році ОСОБА_1 уклала шлюб в м. Сімферополь вже окупованого на той час АРК. Прізвище після одруження – ОСОБА_2 . Проте в 2023 році шлюб було розірвано. Одразу після розірвання шлюбу в 2023 році вона виїхала з окупованої території АР Крим та проживає в Німеччині, але не може повернутися на постійне проживання в Україну через відсутність паспорту громадянина України. Неодноразово зверталась до консульських установ, компетентних органів України щодо отримання паспорту громадянина України. Проте усі їй роз`яснювали, що без встановлення особи це неможливо. Досудова процедура отримання паспорту громадянина України у посольстві України або в ДП Документ на території ФР Німеччини та повернення додому для постійного проживання на підставі свідоцтва про народження у відсутня, виникла потреба у захисті прав у судовому порядку.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції, мотивування її висновків
Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 15 травня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 .
Ухвала суду мотивована тим, що встановлення факту належності до громадянства України не підлягає судовому розгляду.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись з вищевказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 15 травня 2025 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд некоректно ототожнив заявлену вимогу про встановлення факту, що має юридичне значення, з адміністративною процедурою встановлення належності до громадянства України. Зокрема, суд, посилаючись на п. 1 ч. 1 ст. 25 Закону, фактично ототожнив правову природу двох різних категорій правовідносин: процедури встановлення належності до громадянства України (ст.3 Закону) та встановлення юридичного факту, з яким закон (зокрема стаття 7 Закону) пов`язує автоматичне набуття громадянства за народженням. 
Зазначає, що заявник не є особою, яка підпадає під ознаки статті 3 Закону. Предметом його звернення до суду є юридичний факт, з яким пов`язується автоматичне набуття громадянства за народженням (стаття 7 Закону), а не встановлення належності до громадянства за адміністративною процедурою для вищезазначених категорій осіб. На відміну від процедур, пов`язаних із адміністративним «встановленням належності», правовий механізм ст.7 діє імперативно і не потребує додаткового рішення про набуття громадянства — достатнім є сам факт народження за обставин, передбачених у зазначеній нормі. Таким чином, суд, розглядаючи заяву заявника про встановлення факту, що має юридичне значення, помилково обмежив її зміст і прирівняв до заяви про встановлення належності до громадянства за ст. 3 Закону, що є різними юридичними інститутами, які регулюються різними нормами, мають різну мету та застосовуються до різних категорій осіб. Замість аналізу підстав набуття громадянства відповідно до статті 7, суд механічно застосував обмеження, встановлені для зовсім іншої процедури — процедури встановлення належності до громадянства у «пострадянський перехідний період», чим, по суті, звів зміст заявлених вимог до формального кола адміністративної компетенції МЗС України, дипломатичних та консульських установ, хоча сама заява до такого не зводилася і не могла зводитися.

Позиція заінтересованої особи в суді апеляційної інстанції
У відзиві на апеляційну скаргу, Державна міграційна служба України, посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а  ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 15 травня 2025 року - без змін, оскільки вона прийнята з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм процесуального права. 

Явка сторін в суді апеляційної інстанції 
В судове засідання, призначене на 17.07.2025 з`явився представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області – Казбеков В.Е. 
Хоміч О.М. до суду не з`явилася, хоча була повідомлена належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.
Від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 в електронному вигляді через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання, у якому представник просить розгляд справи, призначений на 17.07.2025 та всіх подальших засідань, визначених судом провести без участі скаржника та його представника. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню. 

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин
Встановлено, що ОСОБА_1 , на підставі ст. 12 Конституції України просить суд встановити факт належності її до громадянства України, посилаючись на те, що вона наразі знаходиться за межами України та не може отримати паспорт громадянина України для повернення на територію України, при цьому, сама зазначаючи про те, що вона має паспорт громадянина РФ, оскільки проживала на території окупованого АРК з початку окупації, уклала там шлюб, розлучилась, тобто, ОСОБА_1 вже має інше громадянство.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції, відповідає вищевказаним вимогам законодавства, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 293 ЦПК України, в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.
Відповідно до ст. 25 Закону України "Про громадянство України" Міністерство закордонних справ України, посольства та консульські установи України здійснюють повноваження щодо прийняття рішень про встановлення належності до громадянства України відповідно до статті 3 цього Закону.
Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27.03.2001 № 215/2001, визначено перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України. Також, вказаним Порядком також визначений перелік документів, відповідно до якого визначається належність до громадянства України та органи, уповноважені на розгляд заяв з питань громадянства.
Абзацом першим пункту 1 Порядку № 215 передбачено, що для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.
Чинним законодавством України визначена як процедура перевірки належності до громадянства України, так і чіткий перелік державних органів, які мають відповідні повноваження. При цьому, суд не належить до таких органів.
Таким чином, для підтвердження факту належності до громадянства України та відсутності громадянства іншої держави законодавством передбачений не судовий, а інший порядок.
Закон України «Про громадянство України» визначає належність до громадянства України (стаття 3) і підстави для набуття громадянства України (стаття 6).
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є:
1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;
2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;
3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;
4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3 з моменту внесення відмітки про громадянство України.
Закон України «Про громадянство України» (пункт 2 частини 1 статті 6, стаття 8) передбачає можливість набуття громадянства України за територіальним походженням. Особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків, або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Пунктом 4 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що суд некоректно ототожнив заявлену вимогу про встановлення факту, що має юридичне значення, з адміністративною процедурою встановлення належності до громадянства України. Зокрема, суд, посилаючись на п. 1 ч. 1 ст. 25 Закону, фактично ототожнив правову природу двох різних категорій правовідносин: процедури встановлення належності до громадянства України (ст.3 Закону) та встановлення юридичного факту, з яким закон (зокрема стаття 7 Закону) пов`язує автоматичне набуття громадянства за народженням. Заявник не є особою, яка підпадає під ознаки статті 3 Закону. Предметом його звернення до суду є юридичний факт, з яким пов`язується автоматичне набуття громадянства за народженням (стаття 7 Закону), а не встановлення належності до громадянства за адміністративною процедурою для вищезазначених категорій осіб. Суд, розглядаючи її заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, помилково обмежив її зміст і прирівняв до заяви про встановлення належності до громадянства за ст. 3 Закону, що є різними юридичними інститутами, які регулюються різними нормами, мають різну мету та застосовуються до різних категорій осіб. Замість аналізу підстав набуття громадянства відповідно до статті 7, суд механічно застосував обмеження, встановлені для зовсім іншої процедури — процедури встановлення належності до громадянства у «пострадянський перехідний період», чим, по суті, звів зміст заявлених вимог до формального кола адміністративної компетенції МЗС України, дипломатичних та консульських установ, хоча сама заява до такого не зводилася і не могла зводитися.
Вищевказані доводи скаржника є необґрунтованими те безпідставними, з огляду на наступне.
Так, ОСОБА_1 помилково намагається протиставити норми ст. 3 та ст. 7 Закону України “Про громадянство України”, однак у контексті заявленої вимоги - встановлення юридичного факту, з яким пов`язується громадянство - все одно йдеться про вирішення питання належності до громадянства, оскільки сам факт народження за відповідних обставин не породжує правового статусу без процедури його визнання компетентним органом.
Встановлення таких фактів, що є підставами для набуття громадянства, є предметом адміністративної компетенції, і заявник має право звертатися до уповноважених органів, а не до суду.
Суд зауважує, що Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень №215 від 27.06.2011 врегульоване питання стосовно переліку документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття громадянства України, оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними.
Питання стосовно розгляду заяв про належність до громадянства віднесено до компетенції саме органів міграційної служби, що перебачено розділ 1 п. 2 Порядку №215 - Заяви з питань громадянства оформлюються: про прийняття до громадянства України та про вихід з громадянства України - на ім`я Президента України; про встановлення та оформлення належності до громадянства України особою, яка проживає на території України, - на ім`я керівника територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи; про оформлення набуття громадянства України особою, яка проживає на території України, - на ім`я керівника територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи.
Отже, питання, які стосуються заяв про належність до громадянства віднесено до компетенції органів міграційної служби України.
З наведеного вбачається, що нормами матеріального права, зокрема Законом України «Про громадянство України» та Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень №215 передбачено спеціальний порядок (механізм) отримання (підтвердження) громадянства України. 
ОСОБА_1 мала та має можливість звернутися до територіальних органів міграційної служби з відповідною заявою та визначеним законом переліком документів, проте таких дій вона не вчинила, тому звернення до суду є безпідставним. Законодавством передбачений відповідний порядок розгляду заяв щодо набуття громадянства України. Провадження за заявами з питань набуття громадянства входить до повноважень ДМС України та її територіальних підрозділів, серед яких є ГУ ДМС України в Одеській області. Прийняття рішень має здійснюватися з використанням повноважень та метою, з якою це повноваження надано.
У разі відмови територіального органу Державної міграційної служби України у задоволенні клопотання про набуття громадянства України, особа вправі оскаржити таке рішення суб`єкта владних повноважень у суді адміністративної юрисдикції.
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Отже, ухвала про відмову у відкритті провадження є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає залишенню без змін, оскільки суд дійшов вірного висновку про те, що встановлення факту належності до громадянства України не підлягає судовому розгляду.
Суд першої інстанції обґрунтовано послався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/12901/17-ц, викладену у постанові від 06.02.2019, яка підлягає врахуванню при розгляді аналогічних справ. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1  є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою. Підстави для скасування, зміни ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1  у суду апеляційної інстанції відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення. 
Ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 15 травня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 06.08.2025

Головуючий
                                                        
Судді: