ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/2719/25                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Марія ДУБІНА

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  30 червня 2025 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого:          Бєлової Л.В.,
суддів:                    Безименної Н.В.,  Кучми А.Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Керімова К.Е.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 28.11.2024 №8452 "Про завершення службового розслідування за фактом систематичного невиконання поставлених завдань військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 майором ОСОБА_1 ". 
Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 12 березня 2025 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким направити справу для продовження розгляду. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції не враховано те, що оскаржуваним наказом закріплено встановлення факту неналежного виконання службових обов`язків позивачем та зобов`язано керівництво іншої частини притягнути за це до дисциплінарної відповідальності. На думку апелянта, саме цей наказ є остаточним рішенням, прийнятим за результатами службового розслідування, який хоча і не встановлює конкретний вид дисциплінарного стягнення для позивача, але встановлює обов`язок його беззаперечного накладення.
Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не визначено до якої юрисдикції відноситься цей спір. При цьому, вирішуючи питання про те, чи поширюється компетенція адміністративного суду на вимоги про скасування наказу, суд першої інстанції не врахував правовий характер наказу, що оскаржується позивачем та негативні наслідки реалізації цього наказу.
Апелянт вважає, що оскаржуваний наказ є правовим актом індивідуальної дії, своїми приписами породжує обов`язки щодо втручання у його права.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.
Після надходження матеріалів справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2025 року справу призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 25 червня 2025 року.
Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
З копії адміністративного позову вбачається, що ОСОБА_1 проходить військову службу на посаді заступника командиру батальйону з психологічної підтримки персоналу Військової частини НОМЕР_2 .
Як зазначає позивач Військова частина НОМЕР_2 є окремим батальйоном Військової частини НОМЕР_3 . Військова частина НОМЕР_2 знаходиться в оперативному підпорядкуванні Військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 25.10.2024 №7238 призначено службове розслідування за фактом систематичного невиконання поставлених завдань військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 майором ОСОБА_1 . Проведення службового розслідування доручено відповідальному працівнику Військової частини НОМЕР_1 .
У подальшому, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.11.2024 №7613 продовжено термін проведення службового розслідування, призначеного наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 25.10.2024 №7238, до 05 грудня 2024 року.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 28.11.2024 №8452 завершено службове розслідування за фактом систематичного невиконання поставлених завдань військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_2 майором ОСОБА_1 (п. 1 Наказу).
Зі змісту вказаного наказу вбачається, що у ході службового розслідування вбачається, що 23 жовтня 2024 року 35 військовослужбовців Військової частини НОМЕР_2 відмовились виконувати вимоги бойового розпорядження командира Військової частини НОМЕР_2 від 23.10.2024 № 883дск. Враховуючи той факт, що майор ОСОБА_1 , обіймаючи посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, не виконав свої обов`язки щодо належного морально-психологічного забезпечення бойової готовності особового складу підрозділу та проведенням роботи, спрямованої на якісне виконання завдань бойової підготовки, бойових завдань, підвищення боєздатності батальйону, зміцнення єдиноначальності, поліпшення морального стану бойового складу, посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_1 відносно нього складено протокол про вчинення ним військового адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 172 КУпАП.
У пункті 2 Наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 28.11.2024 №8452 вказано, що факт неналадженого виконання службових обов`язків майором ОСОБА_1 шляхом самоусунення він них, що призвело до відмови особового складу від виконання завдань за призначенням, вважати встановленим.
Пунктом 3 Наказу доручено відповідальній особі Військової частини НОМЕР_1 направити до Військової частини НОМЕР_2 витяг з цього наказу для прийняття рішення щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
Не погоджуючись з вказаним наказом, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у відкритті провадження у справі, дійшов висновку про те, що наказ про завершення службового розслідування не створює для особи, щодо якої проведено це розслідування, безпосередніх правових наслідків, не породжує, не змінює та не звужує права особи (позивача), не встановлює для неї додаткових обов`язків та не покладає відповідальність, і військовослужбовець не позбавлений права оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування.
Суд першої інстанції вказав, що наказ про завершення службового розслідування не є рішенням органу державної влади, нормативним актом чи актом індивідуальної дії та не створює, не припиняє права та обов`язки особи, а лише є обов`язковими документами в процедурі проведення службового розслідування.
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що наказ про завершення службового розслідування за своєю сутністю не є рішеннями суб`єкта владних повноважень (індивідуальними актами) у розумінні статті 5 КАС України, які можуть бути оскаржені до адміністративного суду та не можуть бути предметом спору в суді, оскільки ці документі не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії, а є актом оформлення процедури проведення службового розслідування.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частиною 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Частиною 3 статті 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За приписами частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.
Згідно зі змістом ч. 1  ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим ст.ст.  160,  161,  172  цього  Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що наказ про завершення службового розслідування не створює для особи, щодо якої проведено це розслідування, безпосередніх правових наслідків, не породжує, не змінює та не звужує права особи (позивача), не встановлює для неї додаткових обов`язків та не покладає відповідальність. 
Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки спірним наказом командира Військової частини НОМЕР_1 встановлено факт неналежного виконання службових обов`язків майором ОСОБА_1 та зобов`язано командира Військової частини НОМЕР_2 прийняти рішення щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
Тобто, спірний наказ створює для позивача правові наслідки шляхом притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за №1503/31371, затверджено Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України (далі - Порядок №608).
Згідно з п. 1 розділу VІ Поряду №608 за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.
Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Колегія суддів зауважує, що спірний наказ не встановлює конкретний вид дисциплінарного стягнення для позивача, однак він встановлює обов`язок його накладення безпосереднім начальником - командиром Військової частини НОМЕР_2 .
Саме з цією метою командир Військової частини НОМЕР_1 доручив відповідальній особі направити до Військової частини НОМЕР_2 , у який позивач є посадовою особою, витяг з цього наказу для прийняття рішення щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
Отже, безпідставними є висновки суду першої інстанції про те, що наказ про завершення службового розслідування не є рішенням органу державної влади, нормативним актом чи актом індивідуальної дії та не створює, не припиняє права та обов`язки позивача, а лише є обов`язковим документами в процедурі проведення службового розслідування.
При цьому, положення Порядку №608 не передбачають такий вид розпорядчого документу як наказ про завершення службового розслідування.
Згідно з абз. 2 п. 3 розділу ІІІ Поряду №608 днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.
Колегія суддів наголошує, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про те, чи поширюється компетенція адміністративного суду на вимоги про скасування спірного наказу, не врахував правовий характер наказу, що оскаржується, та негативні наслідки реалізації цього наказу.
Згідно з п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
У цьому випадку оскаржуваний наказ є правовим актом індивідуальної дії, який своїми приписами породжує обов`язки щодо втручання у права позивача.
Отже, судом першої інстанції не належно досліджено позовні вимоги, суть спірних правовідносин, у зв`язку з чим необґрунтовано відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог.
Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права». Суворе трактування національним законодавством процесуального правила може позбавити заявників права звертатися до суду.
Доводи апеляційної скарги колегією суддів приймаються у якості належних.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної ухвали та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст.    243, 315, 320, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд
П О С Т АН О В И В:
Апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2025 року - задовольнити.
Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2025 року - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                      Л.В. Бєлова

Судді                                                                                          Н.В. Безименна,

                                                                                                    А.Ю. Кучма