ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року	Львів	Справа № 140/14155/24 пров. № А/857/13083/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Кухтея Р. В.	
 	Носа С. П.	

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 березня 2025 року у справі № 140/14155/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних втрат, 

місце ухвалення судового рішення  	м.Луцьк	
Розгляд справи здійснено за правилами	спрощеного позовного провадження	
суддя у І інстанції	Шепелюка В.Л.	
дата складання повного тексту рішення	не зазначена	

ВСТАНОВИВ:
        І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернулася в суд із позовом до Державної казначейської служби України (далі – ДКС України, відповідач), в якому просила стягнути на її користь з ДКС України 36   651,89 грн інфляційних витрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання, за період з 01.11.2022 по 31.10.2024.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06 березня 2025 року  у справі № 140/14155/24 позов задоволено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України (01601, місто Київ, вулиця Бастіонна, 6, код ЄДРПОУ 37567646) 36   651,89 грн (тридцять шість тисяч шістсот п`ятдесят одну гривню 89 копійок) інфляційних витрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання, за період з 01.11.2022 по 31.10.2024.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України збір у розмірі 1 211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги  вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В доводах апеляційної скарги вказує, що поза увагою суду першої інстанції залишились аргументи Казначейства, що ані Закон про гарантії, ані Порядок № 845 не передбачають правових підстав для нарахування та стягнення індексу інфляції за порушення строку на перерахування коштів, а Закон про Державний бюджет України (бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду КПКВК 3504040) не передбачає видатків для такої виплати.
Крім того вказує, що питання щодо нарахування та виплати компенсації в розмірі трьох відсотків річних від нестягнутої суми суддівської винагороди за судовим рішенням від 13.04.2022 у справі № 140/15550/21 розглядалось Волинським окружним адміністративним судом у справі № 140/49/24, рішенням від 15.04.2024 якого зобов`язано Казначейство здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 з 27.10.2022 компенсації в розмірі трьох відсотків річних від нестягнутої суми суддівської винагороди за судовим рішенням. Висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для нарахування компенсації в розмірі трьох відсотків річних від нестягнутої суми не стосуються предмету спору у цій справі.
Таким чином скаржник вважає, що в оскаржуваному рішенні місцевий суд, посилаючись на норми Закону про гарантії та Порядку № 845, дійшов помилкового висновку щодо задоволення вимог позивача про стягнення інфляційних витрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання.
Також вказує, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 62 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Натомість  рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15.04.2024 у справі № 140/49/24 зобов`язано Казначейство проводити виконання рішення суду за виконавчим листом № 8200/2022, виданим Волинським окружним адміністративним судом 18.07.2022 у справі № 140/15550/21, згідно з порядком та у спосіб, що встановлені судом у резолютивній частині рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13.04.2022 у справі № 140/15550/21: шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», облікувавши виконавчий лист за такою бюджетною програмою з дати його надходження на виконання - 26.07.2022.
Боржником за виконавчим листом у справі № 140/15550/21 є Державна судова адміністрація України (01021, місто Київ, вулиця Липська, 18/5, код 26255795), а  Казначейство є встановленою Законом про гарантії та Порядком № 845 особою уповноваженою на виконання рішень суду про стягнення коштів з боржника – державного органу.
Отже зазначає, що  Казначейство не є боржником у розумінні статті 625 ЦК України, який прострочив виконання грошового зобов`язання за судовим рішенням у справі № 140/15550/21, а тому не повинно нести відповідальність за дії боржника - ДСА України.
Вказує, що інфляційні втрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, а оскільки Казначейство не є боржником у справі № 140/15550/21, то ці кошти не можуть бути стягнуті з Казначейства.
Таким чином, визначений місцевим судом спосіб стягнення інфляційних витрат з Казначейства є помилковим.
Крім того зазначає, що судом першої інстанції при винесенні рішення не враховані висновки Верховного Суду щодо акцесорного характеру зобов`язань, визначених статтею 625 ЦК України відповідно до яких   акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань (спори про відшкодування передбачених ними грошових сум мають похідний характер від основного спору, тобто нерозривно пов`язані із особою боржника за рішенням суду про задоволення основного позову).
Також вказує на помилковість застосування до спірних правовідносин постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21,
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, відповідно до частини 4  статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі  КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Про розгляд апеляційної  скарги відповідач та позивач повідомлені  шляхом надіслання ухвали про відкриття апеляційного провадження та призначення апеляційної скарги до розгляду  через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані  автоматизованої системи  документообігу суду.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи судове рішення про  задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що виходячи з аналізу норми, закріпленої у частині першій   статті 5 Закону №4901-VI, підставою для виплати стягувачу компенсації, передбаченої цим   Законом, слугує порушення органом казначейства строків перерахування коштів на виконання рішення суду про стягнення коштів з органу державної влади.  Також суд вказав, що у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої   статті 625 ЦК України.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13.04.2022 у справі №140/15550/21 позов ОСОБА_1 задоволено повністю: 
визнано протиправними дії ТУ ДСА України у Волинській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 згідно із статтею 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” від 14.11.2019 № 294-ІХ, в редакції Закону України “Про внесення змін до Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” від 13.04.2020 №553-ІХ, у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020; 
стягнуто з ДСА України на користь ОСОБА_1 недонараховану та невиплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 204 870,83 грн (двісті чотири тисячі вісімсот сімдесят гривень 83 копійки), з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів”.
На виконання вищевказаного рішення суду у справі №140/15550/21 видано виконавчий лист №8200/2022 від 18.07.2022 про стягнення в користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку ДКС України 204 870,83 грн, який 22.07.2022 направлено позивачкою на адресу ДКС України.
У серпні 2022 року позивачку листом ДКС України №5-11-11/9789 від 29.07.2022 повідомлено, що виконавчий лист прийнято до виконання за бюджетною програмою КПКРК 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів”, однак у встановлений статтею 3 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень” термін – три місяці – ДКС України не було перераховано коштів визначених рішенням суду без повідомлення причин цього.
20.11.2022 позивач подала до ДКС України заяву про нарахування та виплату компенсації за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, визначених рішенням суду.
18.09.2023 ОСОБА_1 надіслала ДКС України заяву про надання відомостей про причини тривалого невиконання рішення суду, на яку листом №5-11-11/18975 від 17.10.2023 її повідомлено, що оригінал виконавчого листа у справі №140/15550/21 надійшов до ДКС України 26.07.2022 та був прийнятий до виконання за бюджетною програмою 0501150, однак після повідомлення боржником ДСА України про згоду на виконання виконавчого листа, виконавчий лист ДКС України не був виконаний у зв`язку з недостатністю коштів за бюджетною програмою 0501150 та після 2 місяців цей виконавчий лист було взято на облік за іншою бюджетною програмою КПКВК 3504040 – на другій, черзі заборгованості.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15.04.2024 зобов`язано ДКС України проводити виконання рішення суду за виконавчим листом №8200/2022, виданим Волинським окружним адміністративним судом 18.07.2022 у справі №140/15550/21, згідно з порядком та у спосіб, що встановлені судом у резолютивній частині рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13.04.2022 у справі 
№140/15550/21: шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів”, облікувавши виконавчий лист за такою бюджетною програмою з дати його надходження на виконання - 26.07.2022.
Також зобов`язано ДКС України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 з 27.10.2022 компенсації в розмірі трьох відсотків річних від нестягнутої суми суддівської винагороди за судовим рішенням.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Відповідно до  статті 56 Конституції України  кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених  Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлює  Закон № 4901-VI.
Згідно з частиною 2  статті 2 цього Закону, його дія не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності.
Частиною 1  статті 3 Закону № 4901-VI  передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до частин 2, 4  статті 3 Закону № 4901-VI  стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені  Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду.
Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
За змістом частин 1 - 2  статті 5 Закону № 4901-VI  у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій  статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі  рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначає Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений  постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845  (далі  Порядок №845).
Відповідно до пункту 2 Порядку №845, безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.
Відповідно до пункту 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Відповідно до підпункту 2 пункту 35 Порядку №845 казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.
Згідно з пунктами 47, 48 Порядку № 845 безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих: 1) органом Казначейства: документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника; 2) керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей.
Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.
Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей за наявності відповідних бюджетних асигнувань для здійснення безспірного списання коштів.
Відповідно до пункту 49 Порядку №845 у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України. Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України. Казначейство зберігає виконавчі документи до виконання їх у повному обсязі.
Колегія суддів зазначає, що на територіальні органи Державної казначейської служби України покладено обов`язок виконати рішення суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а у разі неможливості виконання рішення суду протягом двох місяців, обов`язок виконати таке рішення має Державна казначейська служба України у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей шляхом безспірного списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень у порядку черговості надходження виконавчих документів.
Пунктом 50 Порядку № 845 визначено, що компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується за заявами стягувачів: Казначейством, якщо боржником є державний орган; державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку.
Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів за черговістю надходження таких заяв стягувачів та після погашення заборгованості за рішеннями суду відповідно допункту 3розділу II  Прикінцеві та перехідні положення  Закону України  Про гарантії держави щодо виконання судових рішень.
З метою забезпечення гарантій виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених  Законом України «Про виконавче провадження», законодавець визнав достатнім строк у три місяці для перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів, і передбачив відповідальність центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, за порушення такого строку у вигляді виплати стягувачу компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
При цьому, законодавством чітко передбачено, що виплаті компенсації за порушення встановленого законом строку перерахування коштів передує заява стягувача.
З матеріалів справи убачається та не заперечується сторонами, що 26.07.2022 ДКС України отримано виконавчий лист №8200/2022 від 18.07.2022, рішення суду по якому на даний час залишається невиконаним. Крім того, позивач зверталася до відповідача  з заявою про нарахування та виплату компенсації за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, визначених рішенням суду. Однак, така компенсація нарахована не була.
Верховний Суд уже висловлював висновок щодо застосування  Закону №4901-VI  до спорів, що виникають унаслідок відмови в нарахуванні/виплаті компенсації за несвоєчасний перерахунок стягувачеві коштів на підставі рішення суду, резолютивна частина якого передбачає звернення стягнення на кошти Державного бюджету України, а не одного з суб`єктів, що перелічений у  статті 2 Закону №4901-VI.
У постанові від 23 вересня 2020 року у справі №П/811/169/16 Верховний Суд зазначив, що механізм виплати коштів за судовими рішеннями, що передбачають стягнення з Державного бюджету України, розроблено з метою вчасного та безумовного виконання державою своїх зобов`язань щодо виконання рішень суду. Однією із таких гарантій є запровадження додаткової відповідальності за несвоєчасне виконання судових рішень у вигляді виплати компенсації, передбаченої  статтею 5 Закону № 4901-VI.  
Це означає, що у разі порушення органом Казначейства строків виплат, що здійснюються за судовими рішеннями, що передбачають виплати за рахунок бюджетних асигнувань, стягувач має право на отримання компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Так, Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі №825/370/17 (за подібних підстав та предмету позову) дійшов висновків, що  стаття 5 Закону №4901-VI  передбачає обов`язок нарахування центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу.
03 жовтня 2023 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі №686/7081/21, у якій відступила від висновку щодо застосування частини другої  статті 625 Цивільного кодексу України  у правовідносинах, що виникли у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про стягнення моральної шкоди за  Законом № 266/94-ВР, сформульованого у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 826/17656/16.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що « у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди)  стаття 625 ЦК України  та частина перша  статті 5 Закону № 4901-VI  встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.
У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій  статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша  статті 5 Закону № 4901-VI). Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій  статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника.
Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта  статті 3 Закону № 4901-VI). З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис частини другої  статті 625 ЦК України  щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення ».
Зазначене також узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 755/10947/17.
Беручи до уваги наведене, колегія суддів уважає необґрунтованими аргументи ДКС про неправильне застосування судом норм  Закону № 4901-VI.
Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене  статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі Горнсбі проти Греції , п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі Immobiliare Saffi проти Італії , заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).
Неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу № 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі Войтенко проти України від 29 червня 2004 року № 18966/02).
Суд зазначає, що позивач, отримавши рішення місцевого суду про стягнення на його користь сум та пред`явивши це рішення, до органу казначейської служби, мав законні сподівання на його безперешкодне та швидке виконання.
Згідно рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх "ex-officio". Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.
Так, у справі ОСОБА_2 проти України (заява № 40450/04, п. п. 56 - 58 та 66 - 70) ЄСПЛ неодноразово постановляв, що у зв`язку з тривалим невиконанням рішень, винесених на користь заявників, мало місце також порушення ст. 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.
У пункті 1 статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 №475/97-ВР зазначено, що "Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою, і без укладання спеціальної угоди, юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції", а ст.ст. 13 і 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV передбачено, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права" та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.
Аналогічна правова позиція щодо застосування  статті 5 Закону №4901-VI  підтримана у постановах Верховного Суду від 11.05.2018 у справі №820/3052/17, від 19.08.2020 у справі №826/7444/16, від 18.06.2019 у справі №806/2492/17, від 09.09.2019 у справі №809/713/17,  від 19 грудня 2023 року у справі № 380/8020/22,від 29 лютого 2024 року  у справі № 620/1788/21, від 16 травня 2024 року у справі №420/19078/23 та у постанові Верховного Суду від 29.02.2024 у справі № 620/1788/21.
Враховуючи наведене, колегія суддів  вважає правомірними висновку суду першої інстанції  стосовно наявності у позивача права на отримання компенсації за несвоєчасне виконання судового рішення, передбаченої   Законом України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”.
Стосовно ж доводів скаржника з приводу не поширення на відповідача  ст. 625 ЦК України, позаяк у вказаних зобов`язаннях  він не є боржником, то колегія суддів зазначає таке.
Згідно з частиною другою   статті 625 Цивільного кодексу України   (далі –   ЦК України) боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду у справі №420/2411/19 від 09.11.2023 наголосила на тому, що в разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди)   стаття 625 ЦК України   та частина перша   статті 5 Закону № 4901-VI   установлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. До того ж застосування наведеного механізму стимулюватиме виконання державою судових рішень про стягнення з неї коштів в межах визначеного частиною четвертою статті 3 Закону №4901-VI строку, оскільки у протилежному разі - прострочення виконання рішення суду є підставою для нарахування та стягнення з держави 3 % річних та інфляційних втрат.
Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що   стаття 625 ЦК України   розміщена в розділі І “Загальні положення про зобов`язання” книги 5   ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5   ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5   ЦК України). Отже, у   статті 625 ЦК України   визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами   закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18), від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц)).
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18) зробила висновок, за яким положення   статті 625 ЦК України   передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених   законом, а також угод, які не передбачені   законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 (провадження №14-91цс22)).
Крім того, Верховний Суд у постанові від 15.11.2023 року у справі №160/1004/22 дійшов висновків, що у  ст. 625 ЦК України  визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.
Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами  закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Відтак, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав.
Таким чином, до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми  ст. 625 ЦК України.
Закон №4901-VI   не обмежує поширення дії   статті 625 ЦК України   на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у   статті 625 ЦК України   немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 у справі №420/2411/19).
З огляду на те, що позивач не отримав кошти, які за рішенням суду стягнуті на його користь з Державного бюджету України, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до  ст.625 ЦК України.
Відтак правильним є висновок суду попередньої інстанції про задоволення позовних вимог у цій частині.
Стосовно ж приведених у скарзі судових рішень, то  колегія суддів зазначає, що   правові висновки у перелічених справах є нерелевантними до спірних правовідносин в даній судовій справі.
Основним критерієм щодо врахування висновку Верховного Суду при виборі і застосуванні норми права є «подібність спірних правовідносин» із правовідносинами щодо застосування норм права в яких Верховний Суд зробив висновок. Тобто, основною умовою для врахування практики Верховного Суду при розгляді справи є її релевантність (відповідність, доречність).
Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також застосування правових норм (зокрема, час, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16 ; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 року по справі № 923/682/16).
При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.
Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове  рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у  цій справі.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Колегія суддів зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат  у даній справі - відсутні. 
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,  
                                                        П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 березня 2025 року  у справі № 140/14155/24  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. П. Нос