ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3861/25 Справа № 192/2257/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Стрельников О. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 20 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Красвітної Т.П.,
при секретарі - Травкіній В.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2024 року у складі судді Стрельникова О.О.
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору та умов договору позики недійсними, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним уточненим в ході розгляду справи позовом, посилаючись на те, що в провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська знаходиться справа №175/860/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів у розмірі 64000 доларів США, що станом на час укладення угоди за курсом НБУ складало 1729280,00 грн. 
На обґрунтування заявленого позову, ОСОБА_2 долучено копію розписки від 27 січня 2019 року, останній абзац якої містить зобов`язання сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка починає нараховуватись з наступного дня, коли грошове забезпечення мало бути виконане та закінчується днем, який передував даті погашення боргу, а також проценти в порядку ч.2 ст. 625 ЦУ України у розмірі 24% від суми боргу.
Вважає, що в розписці мала підробка даних, оскільки він не робив рукописного допису цифр «24», оскільки немав ніколи наміру укладати правочин на таких умовах, а тим паче брати на себе зобов`язання щодо виплати 24 % річних від суми боргу.
Вказує, що в розписці неможливо встановити рік написання розписки і невірно зазначено номер паспорту, а адреса місця проживання боржника вказана в розписці взагалі не існує.
Враховуючи викладене, просив визнати недійсним договір позики від 27 січня 2018 року в цілому, а договір позики від 27 січня 2019 року в частині умови, щодо сплати процентів та пені.
Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду мотивовано відсутністю правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення його прав.
Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував належним чином обставини, що мають значення для справи. Вказує, що судом першої інстанції не досліджено надані докази у справі, не надано їм правову оцінку, що призвело до ухвалення неправомірного рішення у справі, а тому наявні підстави для скасування рішення суду. Окрім того, вказує, що суд першої інстанції відмовив у призначенні експертизи, чим порушив права позивача на належний судовий розгляд, оскільки без призначення експертизи у даній справі неможливо було повноцінно оцінити докази у справі та прийняти правильне рішення. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного. 
Судом встановлено, що за умовами оригіналу розписки від 27 січня 2018 року, ОСОБА_1 отримав у власність кошти від ОСОБА_2 у розмірі 64000 доларів США, та зобов`язався повернути кошти не пізніше 01 березня 2019 року однією сумою. Вказана розписка складена в м. Дніпро, і містить підпис особи і в графі позичальник вказано ОСОБА_1 .
Відповідно до висновку експертів №5356/5357/5358-21 від 20 квітня 2022 року, всі рукописні записи у розписці від 27 січня 2018 року (2019) та фраза «…у розмірі 24% річних від суми боргу» виконані одним і тим же пишучим вузлом – ролеру чорнилом чорного кольору.
Встановити «Чи одночасно було виконано весь рукописний текст у розписці від 27 січня 2018 року (2019) та фраза «…у розмірі 24% річних від суми боргу», не видається можливим, у зв`язку з відсутністю у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного час нанесення штрихів рукописних записів та підписів, виконаних чорнилами (Тт 2 .а.с. 36-40).
Висновком експерта №СЕ-19/104-24/18608-ПЧ від 11 червня 2024 року рукописні записи в оригіналі розписки від імені ОСОБА_1 про отримання у власність коштів від ОСОБА_2 у розмірі 64000 доларів США від «27 января 2018 року», що починаються словами «Дніпро… 27 января 2018» та закінчуються словами «… 1 березня 2019», а також рукописні записи « ОСОБА_1 » - виконані ОСОБА_1 .
Підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Позичальник» у оригіналі розписки про отримання у власність коштів від ОСОБА_2 у розмірі 64000 доларів США від «27 января 2018 року» - виконаний ОСОБА_1 .
Вирішити запитання «Чи виконано рукописний текст у розписці від 27 січня 2018 року (2019) року, а саме останньому реченні у фразі «… у розмірі 24% річних від суми боргу» однією особою, яка написала весь рукописний текст розписки?» - не надалось можливим, із-за малого обсягу графічної інформації, що міститься в цифрових записах «24», обумовленого їх стислістю і спрощеною структурою будови (т. 3 а. с. 71-81).
Допитані в судовому засіданні судові експерти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтримали свій висновок від 11 червня 2024 року і показали суду, що оскільки цифрові записи «24» мають дуже спрощену структуру будови, тому наявного матеріалу об`єкта дослідження недостатньо для можливості прийняття будь-якого категоричного висновку, чи виконаний вказаний напис ОСОБА_1 чи ні.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України – цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до положень статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У розумінні положень ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно із ч.1 ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст. 638 ЦК України).
Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 зазначив, що не складав і не підписував розписку від 27 січня 2018 року, та реквізити зазначені в розписці не відповідають дійсності, разом із ти, дослідженими судом першої інстанції докази, зокрема, висновком експертів №СЕ-19/104-24/18608-ПЧ від 11 червня 2024 року підтверджено, що рукописні записи наявні в розписці, окрім фрази «… у розмірі 24% річних від суми боргу» складені саме ОСОБА_1 , як і підпис на розписці вчинений останнім.
Таким чином, під час розгляду справи, судом встановлено та не спростовано позивачем, що відповідні рукописні записи наявні в розписці вчинені саме ОСОБА_1 .
Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
З урахуванням вищезазначеного та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у визнанні договору та умов договору позики недійсним, оскільки позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами порушення його прав, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. 
Доводи апеляційної скарги про те, що на підтвердження заявлених вимог позову надані належні та допустимі докази у справі, колегія судді не приймає до уваги, оскільки вказане спростовується матеріалами справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції відмовив у призначенні експертизи, чим порушив право на належний судовий розгляд, оскільки без призначення експертизи у даній справі неможливо було повноцінно оцінити докази у справі та прийняти правильне рішення, є безпідставними, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції було призначено судові експертизи, висновки яких знаходяться в матеріалах справи.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що із розписки належним чином не можливо ідентифікувати особу, яка отримала позику, а тому наявні підстави для задоволення позову, є безпідставними так такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції по суті вирішення позову та переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 ст. 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні. 
Згідно із ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2024 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 30 липня 2025 року
Повний текст судового рішення складено 01 серпня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна