Справа № 348/557/25 
Провадження № 22-ц/4808/1120/25 
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 липня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                 Девляшевського В.А.,
суддів:                         Луганської В.М., Мальцевої Є.Є.,
секретаря                        Кузів А.В.,
з участю                        сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду, ухвалене головуючою суддею Міськевич О.Я. 02 червня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,
в с т а н о в и в :
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.
Позов обґрунтувала тим, що 03 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Надвірнянського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 20 квітня 2014 року. Згідно з договором, вона позичила ОСОБА_2 8000 доларів США, що підтверджувалося розпискою. 
25 вересня 2017 року суд заочним рішенням стягнув з відповідача 213 862,24 грн (еквівалент 8000 доларів США за курсом НБУ на той час). 28 серпня 2020 року це заочне рішення було скасовано за заявою відповідача, і справу призначено до розгляду в загальному порядку.
30 жовтня 2024 року Надвірнянський районний суд знову задовольнив позов, стягнувши з ОСОБА_2 225 617,60 грн (еквівалент 8000 доларів США за курсом НБУ на 22 вересня 2020 року: 1 долар США = 28,2022 грн) та судові витрати у сумі 19 674,12 грн.
Позивач вказала, що на момент ухвалення рішення (30 жовтня 2024 року), стягнута сума боргу в гривнях (225 617,60 грн) відповідала лише 5452,36 доларів США (за курсом НБУ 1 долар США = 41,3798 грн). Таким чином, фактично стягнута сума виявилася на 2547,64 доларів США меншою, ніж первісна сума позики.
27 вересня 2024 року ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог до 329 600 грн (еквівалент 8000 доларів США за поточним курсом), але 30 жовтня 2024 року суд залишив цю заяву без розгляду, посилаючись на пропуск встановленого строку для її подання.
28 січня 2025 року Івано-Франківський апеляційний суд залишив рішення Надвірнянського районного суду від 30 жовтня 2024 року без змін. Рішення набрало законної сили, але борг відповідачем не погашений.
ОСОБА_1 вважає, що стягнута судом сума не відповідає взятому боргу, і відповідач не виконав своїх зобов`язань у повному обсязі, що дає їй право звернутися з новим позовом для стягнення недоотриманої суми.
Рішенням Надвірнянського районного суду від 02 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в сумі 105420,83 грн, що за курсом НБУ станом на 30.10.2024 (на дату постановлення рішення Надвірнняського районного суду від 30.10.2024) становить 2547,64 дол. США, відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, вважаючи його ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. 
Апелянт вказала, що в 2017 році вона звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у сумі 8000 дол. США. Зважаючи на те, що на території України гривня є єдиним засобом платежу, ОСОБА_1 визначила в позові борг в національній валюті, яка на той час була еквівалентна 8000 дол. США. 
На думку апелянта, місцевий суд, всупереч вимогам статті 157 ЦПК України, яка передбачає розгляд цивільних справ протягом розумного строку, затягнув розгляд справи № 348/912/17 більш ніж на чотири роки. Відкриття провадження відбулося у 2017 році, заочне рішення було скасовано у 2020 році, а остаточне рішення постановлено лише 30 жовтня 2024 року. Вважає, що тривалий розгляд справи без обґрунтованих причин призвів до значного знецінення національної валюти – гривні відносно до долара США. Так, на дату ухвалення нового рішення (30 жовтня 2024 року) курс зріс до 41,3798 грн за 1 долар США. Це безпосередньо вплинуло на суму боргу, стягнуту судом.
Апелянт зазначає, що підготовче судове засідання по даній справі закрито в 2020 році, а тому вона була позбавлена можливості збільшити позовні вимоги на час постановлення відповідного рішення по справі, про що судом була постановлена ухвала 30.10.2024. Вказана ухвала ОСОБА_1 не оскаржувалась, оскільки вона постановлена в рамках діючого законодавства. Таким чином місцевий суд рішенням від 30.10.2024 задовольнив позовні вимоги та стягнув з відповідача борг у сумі 225617,60 грн. - суму боргу еквівалентну 8000 дол. США за курсом НБУ на 22.09.2020 (1 дол. США=28,2022 грн). Вказане рішення не було оскаржене позивачкою, оскільки вона не мала правових обгрунтувань для його оскарження. 
На думку ОСОБА_1 , оскільки вона не мала можливості для збільшення позовних вимог після закриття підготовчого судового засідання, то захистити свої права вона може шляхом звернення до суду з позовною вимогою про стягнення з відповідача суми, яка за курсом до долара задовольнила б у повному обсязі її вимоги про стягнення боргу.
Просить оскаржене рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, вирішити питання судових витрат.
Правом на подання відзиву ОСОБА_2 не скористався.
ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.
Відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечив, пояснивши, що боргові зобов`язання перед ОСОБА_1 ним було виконано 01.04.2025 у повному об`ємі згідно судового рішення від 30.10.2024.
Згідно положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду цим вимогам відповідає.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в рішенні у справі № 348/912/17, яке набрало законної сили 11.02.2025, суд врахував заяву про збільшення позовних вимог, подану у встановлений законом строк, та визначив борг в гривні, з урахуванням заявлених позивачем позовних вимог. Зважаючи на вказане, суд дійшов висновку, що позикодавець, який сам визначив заборгованість у валюті України – гривні, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, тому не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті.
З вказаними висновками колегія погоджується.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Надвірнянського районного суду від 30.10.2024 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Стягнуто із  ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 20.04.2014 в сумі 8000 дол. США, що у гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 22.09.2020 (1 дол. США=28,2022 грн.) становить 225617,60 грн (а.с. 11).
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 11.02.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду від 30.10.2024 залишено без змін (а.с. 16-19).
На підставі рішення суду видано 19.03.2025 виконавчий лист ВД №348/912/17 та відкрито виконавче провадження за № ВП 77607725.
Згідно з копії виписки по рахунку ОСОБА_1 Банк «Восток» за період з 01.04. 2025 по 04.04.2025 вбачається, що з боржника ОСОБА_2 по ВП № 77607725 стягнуті кошти на користь стягувача в сумі 245 291,72 грн (а.с. 50).
Позивач в судовому засіданні суду першої інстанції повідомила суд, що 01.04.2025 відповідач ОСОБА_2 в примусовому порядку виконав рішення суду від 30.10.2024 та погасив борг.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
За статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 зроблений правовий висновок, що, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України).
Курсова різниця - це різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національній валюті України при різних валютних курсах.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц зроблено висновок про те, що кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.
Судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що ОСОБА_1 , як позикодавець за договором позики від 20 квітня 2014 року, у 2017 році звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 20 квітня 2014 року, та визначила заборгованість у валюті гривні.
Пізніше після скасування заочного рішення, на підготовчому судовому засіданні позивачка, скориставшись правом, передбаченим статтею 49 ЦПК України, подала заяву про збільшення позовних вимог.  ОСОБА_1 ,визначила, що станом на 22 вересня 2020 року сума боргу за договором позики від 20 квітня 2014 року, яка становила 8000 доларів США, в гривневому еквіваленті за курсом НБУ (1 долар = 28,2022 грн) дорівнює 225 617,60 грн. Таким чином, позивачка збільшила свої позовні вимоги, зазначивши, що саме ця сума є повним розміром неповернутої позики.
Ухвалюючи рішення у справі №348/912/17, яке оскаржувалось в апеляційному порядку і набрало законної сили 11 лютого 2025 року, місцевий суд врахував заяву про збільшення позовних вимог, та визначив борг в гривні, з урахуванням заявлених позивачем позовних вимог.
Таким чином суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позикодавець, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, тому не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті.
Звертаючись з вимогами про стягнення курсової різниці після ухвалення остаточного рішення у справі про стягнення боргу за договором позики, позивач фактично просить змінити попереднє рішення суду, яким вже вирішено спір між сторонами, а тому колегія суддів вважає такі позовні вимоги необґрунтованими.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладено в постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2023 року у справі № 754/2449/22.
Верховний Суд також виснував, що на стадії виконання рішення суду позивач має право лише на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, а не на зміну попереднього рішення в частині збільшення стягнутої судом суми боргу внаслідок зміни курсу валют під час виконання попереднього рішення. Інший підхід був би порушенням принципу юридичної визначеності.
На вказане також правильно звернув увагу місцевий суд.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду від 02 червня 2025 року – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Головуючий                                                                В.А. Девляшевський
Судді:                                                                        В.М. Луганська
                                                                               Є.Є. Мальцева 

Повне судове рішення складено 25 липня 2025 року.