ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6368/25 Справа № 215/6911/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Науменко Я. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року                                                        м.Кривий Ріг

Справа № 215/6911/24
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
сторони:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
відповідач –  ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 квітня 2025 року, яке ухвалено суддею Науменко Я.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 11 квітня 2025 року, -
       
В С Т А Н О В И В:

У  жовтні 2024 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі – АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що 18.03.2015 відповідач підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку №б/н та приєднався до Умов та правил надання банківських послуг. 
На підставі Анкети-заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшився до 47 000,00 грн. 
Для отримання доступу до рахунку ОСОБА_1 отримав кредитну картку номер НОМЕР_1 , строк дії – 12/18, тип – Універсальна. 
Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. 
Після спливу строку дії першої картки відповідачем, для можливості користування рахунком, додатково отримані наступні картки: кредитна картка номер НОМЕР_2 , строк дії – 08/22, тип –Універсальна; кредитна картка номер НОМЕР_3 , строк дії – 03/26, тип – Універсальна GOLD. В процесі користування рахунком відбулася зміна відсоткової ставки на 40,8% річних. 
11.08.2023 відповідачем підписано Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, на підставі якої отримав додаткову кредитну картку номер – НОМЕР_4 , строк дії 08/27, тип – Універсальна. При цьому, на момент підписання заяви заборгованість відповідача становила 2 062,45 грн., що вбачається із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості. 
Починаючи з 11.08.2023 відсотки нараховувались відповідно до підписаної Заяви про приєднання, а саме згідно з п.9.3. у розмірі 42,0 %. При цьому, за погодженою ставкою Банком нараховано відсотків у розмірі 9 482,44 грн. 
У процесі підготовки позовної заяви було встановлено, що ОСОБА_1 перестав вносити кошти посилаючись на «спірні», на його думку, операції, які були проведені по його картці за номером НОМЕР_4 з 2023-08-11 по 26.11.2023. 
В ході перевірки даної інформації встановлено, що 2023-12-06 (через 4 місяці від перших операцій) зафіксовано звернення клієнта, яке направлено на перевірку фахівцям. 
В ході службової перевірки встановлено, що кредитна картка за номером НОМЕР_4 є Digital-карткою (віртуальною) випущена в акаунті Приват24 клієнта ОСОБА_1 11.08.2023, замість закритої, в той же час кредитної картки НОМЕР_3 , яка до закриття знаходилась на руках клієнта. 
Після закриття в Приват24 клієнта ОСОБА_1 кредитної картки НОМЕР_3 , кредитний ліміт 31 000,00 грн. було перенесено на відкриту кредитну Digital-картку НОМЕР_4 клієнта. 
Надалі 09.11.2023 року через Приват24 клієнта кредитний ліміт було збільшено до 35 000,00 грн. 
В період часу з 11.08.2023 до 17.11.2023 по кредитній картці НОМЕР_4 проведено 52 видаткових операцій, на загальну суму 35 000,00 грн. В результаті проведених 40 операцій, кредитні кошти клієнта ОСОБА_1 на загальну суму 29 883,25 грн. були переведені на картку НОМЕР_5 (банк емітент «Ощадбанк»), відкритої на ім`я ОСОБА_2 , яка є дружиною ОСОБА_1 . Також встановлено, що сума 4 084,00 грн. кредитних коштів клієнта ОСОБА_1 частково була знята в період часу з 13.11.2023 до 17.11.2023 в банкоматах міста Кривого Рогу за допомогою мобільного телефону НОМЕР_6 (операції без картки), з коректним введенням пін-коду до неї. 
Згідно з інформацією з архіву фотоматеріалів при знятті готівки особа, яка знімає кошти, не встановлена. 
Залишком кредитних коштів у сумі 141,00 грн. у період часу з 11.08.2023 до 17.11.2023 через Приват24 клієнта були поповнені номери мобільних телефонів НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_6 . 
Номери НОМЕР_7 , НОМЕР_8 не належать клієнтам Приватбанку, мобільний номер НОМЕР_6 був фінансовим номером клієнта ОСОБА_1 в період часу з 06.11.2023 до 18.12.2023. 
Під час проведення перевірки встановлено, що реєстрація в акаунті Приват24 клієнтом ОСОБА_1 була проведена 07.09.2015 під логіном НОМЕР_9 . 
Надалі, аналізуючи отриману інформацію з Програмних Комплексів банку по логам входів в Приват24 клієнта (період з 01.07.2023 по 31.11.2023) було встановлено, що за вказаний період часу, як до так і під час проведення спірних операцій по кредитній картці НОМЕР_4 , входи в акаунт Приват24 клієнта ОСОБА_1 проводилися за логіном НОМЕР_9 з одного і того ж мобільного пристрою SM-A045F Samsung (ідентифікатор банку – 7022ecb6fda0e81f), який є типовим та вірогідно належить клієнту ОСОБА_1 . 
Входів в Приват24 клієнта з інших нетипових пристроїв не встановлено. 
Зміна номеру фінансового телефону клієнта НОМЕР_9 на номер НОМЕР_6 , яка відбулася 06.11.2023, була проведена в його акаунті Приват24 з використанням типового мобільного пристрою SM-A045F Samsung (ідентифікатор банку – 7022ecb6fda0e81f). 
Виходячи з усього, спірні операції по кредитній картці НОМЕР_4 могли бути проведені як самим клієнтом, так і його дружиною або іншою особою, яка в період часу з 11.08.2023 по 17.11.2023, мала доступ до мобільного телефону клієнта з його фінансовим номером, так і до акаунту в Приват24. 
Картка 5167803294069187 (банк емітент «Ощадбанк») внесена до списку скомпроментованих карток інших банків. 
Номери мобільних телефонів НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , які не належать клієнтам Приватбанку, внесено до списку обмежень. 
У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором, станом на 21.07.2024 року, відповідач має заборгованість 43 610, 49 грн., з яких: 34 128, 05 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 9 482,44 грн. – заборгованість за простроченими відсотками, яку позивач просить суд стягнути на свою користь, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 квітня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач АТ « АКЦЕНТ-БАНК» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не дослідив наявні у матеріалах справи докази, розглянув справу поверхнево. Позивач зазначає, що на підтвердження заявлених позовних вимог АТ « АКЦЕНТ-БАНК» надало належні та допустимі докази по справі, в тому числі розрахунок заборгованості та виписку за розрахунковим рахунком, з яких вбачається користування відповідачем кредитним лімітом. Позивач зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що оспорювані транзакції були здійснені із правильним введенням паролів, а тому банк не несе відповідальності за такі транзакції. Враховуючи, що оспорювані транзакції були вчинені падчеркою, яка проживає разом з відповідачем, позивач вважає, що саме бездіяльність останнього призвела до передачі інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції третім особам, то позовні вимоги є обгрунтованими. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 18.03.2015 ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку №б/н та приєднався до Умов та правил надання банківських послуг (а.с.10). 
11.08.2023 відповідачем підписано Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, на підставі якої він отримав додаткову кредитну картку номер НОМЕР_4 , строк дії 08/27, тип – Універсальна. Строк кредитування – 12 місяців з пролонгацією. Мета отримання кредиту – споживчі цілі (п.9.2. Договору). Процентна ставка, відсотків річних: 42,0 % - для карт Універсальна, 40,8% - для карт Універсальна GOLD (п.9.3 Договору). Розмір мінімального обов`язкового платежу: 5% від заборгованості, але не менше ніж 100 грн., щомісячно, або 10% від заборгованості, але не менше 100 грн., щомісячно - у разі прострочки, починаючи з другого місяця прострочення (п.9.4. Договору). Проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України встановлюються за домовленістю Сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 60,00% (п.9.5 Договору), а.с. 13-24.
Крім того, відповідачем ОСОБА_1 заповнено та підписано особисто 04.02.2022 12:10:23 паспорт споживчого кредиту, в якому зазначено детальну інформацію щодо кредитування (а.с.25-29).
На підтвердження факту користування відповідачем кредитних коштів позивачем було надано розрахунок заборгованості (а.с.30-43) та виписку по рахункам за період з 27.12.2014 по 23.07.2024 (а.с.44-54).
Проте, відповідач ОСОБА_1 зазначає, що операції по його картці були проведені внаслідок протиправних дій третіх осіб. За вказаним фактом він звернувся до ВП № 5 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про притягнення до відповідальності невстановленої особи, яка шляхом обману, зателефонувала до оператора банку АТ КБ «ПриватБанк» та ввівши його в оману, представившись ОСОБА_1 здійснила оформлення кредитної картки на його ім`я, яку зареєструвала до облікового запису «Приват24» під номером мобільного телефону НОМЕР_6 та в подальшому декілька разів розраховувалась нею за придбання товарів у магазинах, таким чином спричинила потерпілому матеріальний збиток на суму 35 000,00 грн. (ЄО №15319 від 09.12.2023). Відомості за заявою ОСОБА_1 внесені 10.12.2023 року до ЄРДР за №12023046760000413 за попередньою правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 190 КК України (а.с.155). 
Також 11.12.2024 до чергової частини Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшов рапорт дізнавача СД Криворізького РУП за фактом того, що під час проведення дізнання у кримінальному провадженні №12023046760000413 від 10.12.2023 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.190 КК України з`ясовано, що 11.08.2023 в ранковий час доби, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходячись за місцем мешкання свого вітчима ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , маючи умисел направлений на незаконне збирання та використання конфіденційної інформації про особу, використовуючи раніше взятий мобільний телефон марки «Samsung» моделі «Galaxy A04» ОСОБА_1 , всередині якого перебували сім-карти з абонентськими номерами НОМЕР_10 та НОМЕР_9 і який є фінансовим номером клієнта банку та встановлений мобільний застосунок онлайн-банкінгу «Privat24» системи інтернет (онлайн) банкінгу АТ КБ «ПриватБанк», попередньо авторизувавшись у ньому від імені ОСОБА_1 , отримавши доступ до даного банківського карткового рахунку і продовжуючи свою протиправну діяльність, охоплену єдиним умислом, спрямованим на незаконне використання конфіденційної інформації про особу, відправила електронну заявку на відкриття та обслуговування нового поточного кредитного рахунку у вигляді «Кредитні картки», яка була розглянута та за результатами якої від імені потерпілого ОСОБА_1 уклала договір «Відкриття та обслуговування поточного рахунку, емісія та обслуговування платіжного інструменту», що спричинило відкриття віртуальної банківської картки з номером НОМЕР_4 на ім`я потерпілого ОСОБА_1 , таким чином ОСОБА_3 незаконно зібрала та використала інформацію про особу потерпілого ОСОБА_1 (ЄО №36439 від 11.12.2024). Відомості внесені 12.12.2024 до ЄРДР за №12024046230000485 за попередньою правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 182 КК України (а.с.156-157). 
Крім того, 11.12.2024 до чергової частини Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшов рапорт дізнавача СД Криворізького РУП за фактом того, що під час проведення дізнання у кримінальному провадженні №12023046760000413 від 10.12.2023 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.190 КК України з`ясовано, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходячись за місцем мешкання свого вітчима ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , маючи умисел направлений на несанкціоноване втручання в роботу інформаційно-комунікаційної системи без дозволу ОСОБА_1 , взяла належний йому мобільний телефон марки «Samsung» моделі «Galaxy A04», всередині якого перебували сім-карти з абонентськими номерами НОМЕР_10 та НОМЕР_9 і який є фінансовим номером клієнта банку та встановлений мобільний застосунок онлайн-банкінгу «Privat24» системи інтернет (онлайн) банкінгу АТ КБ «ПриватБанк», який згідно із Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» є мобільним платіжним інструментом і електронним платіжним засобом та відповідно до Закону України «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах» є інформаційною (автоматизованою) системою, діючи в порушення вимог та приписів Закону України «Про Захист персональних даних», Закону України «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах», Закону України «Про інформацію», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», Інструкції «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженої постановою Національного банку України від 21.01.2024 №22, знаючи код доступу до мобільного додатку «Privat24», системи інтернет (онлайн) банкінгу АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 , оскільки бачила як раніше його вводив ОСОБА_1 , без будь-якого дозволу ОСОБА_1 шляхом несанкціонованого втручання в роботу електронно-обчислювальних машин (комп`ютерів) та автоматизованих систем здійснила вхід до інформаційно-комунікаційної системи мобільного застосунку онлайн-банкінгу «Privat24», системи інтернет (онлайн) банкінгу АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 , що дало можливість отримати інформацію, яка охороняється Законом України «Про банки і банківську діяльність» і є банківською таємницею та має обмежений доступ, в результаті чого, з корисливою метою подальшого розпоряджання коштами потерпілого на власний розсуд, отримала доступ до даного банківського карткового рахунку без дозволу та відома власника. Таким чином ОСОБА_3 , не санкціоновано втрутилась в роботу інформаційно-комунікаційної системи мобільного застосунку онлайн-банкінгу «Privat24» та отримала інформацію, яка оброблюється інформаційно-комунікаційною системою інтернет (онлайн) банкінгу АТ КБ «ПриватБанк» (ЄО №36440 від 11.12.2024). Відомості внесені 12.12.2024 року до ЄРДР за №12024046230000484 за попередньою правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 361 КК України (а.с.158-159).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 18 березня 2025 року, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрунтованості, оскільки волевиявлення відповідача на перенесення кредитного ліміту 11.08.2023 у розмірі 31 000 грн. на картку Digital-картку НОМЕР_4 та збільшення його 09.11.2023 до 35 000 грн. і користування коштами саме відповідачем ОСОБА_1 позивачем не доведено, тому заборгованість за тілом кредиту і простроченими відсотками з відповідача не підлягають стягненню, оскільки він кредитними коштами не користувався, а звідси і не повинен нести відповідальність за такі операції.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (тут і далі в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.
Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.
Банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором: повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу; забезпечити користувачу можливість інформувати банк про втрату електронного платіжного засобу.
Відповідно до пункту 11 Розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 705 від 05 листопада 2014 року, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.
Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року № 176/1445/22.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що: «відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, касаційний суд дійшов помилкового висновку про вину ОСОБА_1 як підставу цивільно-правової відповідальності. Висновки судів про те, що операції щодо зняття з платіжної картки ОСОБА_1 спірної суми супроводжувались правильним вводом ПІН-коду вказаної картки, а умовами договору від 5 лютого 2010 року передбачено обов`язок позивача щодо нерозголошення даного ПІН-коду, що виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь позивача спірної суми, є помилковими, оскільки такі висновки судів не свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».
Окрім того, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.
Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що ОСОБА_3 втрачала та/або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Про результати службового розслідування за вказаним фактом ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано відповіді.
Суд касаційної інстанції враховує, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено факт звернення відповідача до банку про скасування спірної транзакції, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції.
Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховним Судом взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно позивачу, доводи та підстави позову якого не були належним обґрунтуванні під час судового розгляду справи.
Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено, що «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
При вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанції вірно прийняли до уваги правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та від 11 березня 2015 року № 6-16цс15».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18) вказано, що «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».
При вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанції вірно прийняли до уваги правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61-3239св18) вказану правову позицію підтримав».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61-17629св18) зазначено, що «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.
Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, урахувавши застосовані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, правильно виходив з того, ПАТ КБ «ПриватБанк» не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що ОСОБА_1, як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до відомостей по кредитній картці, його особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват-24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 27 липня 2015 року та 30 липня 2015 року щодо перерахування з його карткового рахунку грошових коштів на загальну суму 9 792,00 грн.
Доводи заявника про те, що суди попередніх інстанцій не урахували порушення відповідачем Умов та правила надання банківських послуг, що призвело до несанкціонованого коштів з його карткового рахунку, оскільки він своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки вони ґрунтуються виключно на припущеннях, що не мають доказового підтвердження».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 року в справі №766/19614/18 (провадження № 1-19350св19) вказано, що «суди попередніх інстанцій вважали недоведеним те, що ОСОБА_1 ініціював збільшення кредитного ліміту за своїм картковим рахунком, здійснював спірні грошові перекази, а також що про ці операції його було повідомлено у момент їх вчинення.
Встановивши такі обставини та врахувавши відсутність доказів того, що ОСОБА_1 своїми діями або бездіяльністю сприяв втраті чи незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера та іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про зупинення нарахування процентів та штрафних санкцій ОСОБА_1 по кредитній картці № НОМЕР_1 на розмір заборгованості 31 712 грн, яка виникла у зв`язку із неправомірним списанням без його волевиявлення кредитних коштів та подальшим нарахуванням на цю суму процентів і штрафних санкцій.
Аналогічна правова позиція викладена у зокрема постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17), від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 182/3171/16 (провадження № 61-24548св18), від 23 січня 2020 року у справі № 179/1688/17 (провадження № 61-12707св19). Колегія суддів також погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про безпідставність транзакцій, які були здійснені в період із 02 год 32 хв по 04 год 14 хв 16 квітня 2018 року з використанням платіжної картки ОСОБА_1 № НОМЕР_5 , у зв`язку із чим залишок коштів по цій картці підлягає відновленню».
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, відповідач ОСОБА_1 особисто не використовував електронний платіжний засіб – картку НОМЕР_3 , та, оскільки не встановлено, що він своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, повідомив правоохоронні органи про вчинений злочин, він не несе відповідальності за такі платіжні операції.
Колегія суддів звертає увагу, що саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
За відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
Натомість, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів ОСОБА_1 , не довів, що останній, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до її карткового рахунку чи надав інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції. Списання грошових коштів з карткових рахунків відповідача відбулося не за його розпорядженням і він не повинен нести відповідальності за такі операції. 
Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, ОСОБА_1 повідомив про цей факт банк та звернулася до правоохоронних органів, й наразі триває досудове слідство, де встановлено винних осіб, до яких банк може заявити свої вимоги щодо незаконного заволодіння грошовими коштами.
З огляду на наведене, судом першої інстанції, з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України, дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.
При цьому, суд першої інстанції вірно встановив, що відповідно до розрахунку, наданого позивачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК», станом на момент початку вчинення шахрайських дій, а саме станом на 11.08.2023, у ОСОБА_1 за кредитним договором була відсутня кредитна заборгованість, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості за тілом кредиту та нарахованими на нього відсотками.
Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  позивача Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» - залишити без задоволення.
Рішення  Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 квітня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 25 червня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: