П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

11 липня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/24299/24	

Категорія:106000000          Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М.
          Місце ухвалення: м. Одеса
          Дата складання повного тексту: 26.11.2024 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого  – Бітова А.І.
суддів             – Лук`янчук О.В.
                      – Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута згідно п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини (далі – в/ч) НОМЕР_1 про:
-          визнання протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 11 вересня 2021 року по 11 липня 2024 року;
-          зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 . cepедній зapoбiток за час затримки розрахунку при звільненні з 11 вересня 2021 року по 11 липня 2024 року у сумі 119 618,95 грн.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що відповідно до наказу №21-ОС від 10 вересня 2021 року її звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту. Вказує, що у період проходження військової служби їй виплачувалось грошове забезпечення не у повному розмірі. Так, 05 червня 2024 року відповідачем на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року по справі №420/14735/22 було здійснено перерахунок та виплату їй грошового забезпечення у загальній сумі 42 310,52 грн. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2023 року у справі №420/15339/23 зобов`язано в/ч НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 вересня 2021 року по 04 червня 2023 року включно в сумі 15 169,03 грн відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100 (далі – Постанова №100). Надалі, 12 липня 2024 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2024 року по справі №420/28958/23 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 28 липня 2020 року по 10 вересня 2021 року у загальній сумі 58 895,12 грн (із одночасним утриманням військового збору 1,5%). Позивач зазначає, що оскільки її було виключено зі списків особового складу 10 вересня 2021 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 12 липня 2024 року, то відповідачем затримано розрахунок з 11 вересня 2021 року по 11 липня 2024 року, тобто на 1035 днів, що є підставою для відповідальності, визначеної ст.ст. 116, 117 КЗпП України.
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що позивач звільнявся у відповідності до Положення, а розрахунок проводився у відповідності до "Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Держприкордонслужби України", затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 рок у№558, зареєстрована у Міністерстві юстиції України 23 липня 2018 року за №854/32306, а не в порядку, визначеному КЗпП України. Тому, твердження позивача про набуття права на середній заробіток як відповідальність за неналежний розрахунок при звільненні хибне, адже в даній ситуації, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України, які закріплюють відповідальність роботодавця за затримку розрахунку саме при звільненні з роботи. Відповідач також вказує, що виплата індексації грошового забезпечення (у даному випадку за рішенням суду) не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку в розумінні Порядку №100. Крім того, зазначає, що "заробітна плата (грошове забезпечення)" та "середній заробіток за час затримки" не є тотожними, а тому при розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення не підлягає включенню індексація".
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 до в/в 2196 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнуто з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 58 895,12 грн.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
В апеляційній скарзі в/в НОМЕР_3 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також що у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги:
-          КЗпП України регулює трудові відносини працівників, а у даному випадку предметом спору є правовідносини щодо виплати середнього заробітку, які регулюються нормами спеціального законодавства та не можуть підмінюватися нормами КЗпП України, оскільки позивач перебував у статусі військовослужбовця, а не працівника ДПС України;
-          листом від 24 липня 2013 року за №774/13/84-13 "Щодо поширення КЗпП на військовослужбовців" повідомляє про те, що у відповідності до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці – це громадяни України, які проходять військову службу у складі Збройних Сил України та інших військових формувань. При цьому, згідно зі ст. 2 вищезазначеного Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни;
-          сукупний аналіз норм Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" прямо вказує на те, що законодавцем визначено вичерпний перелік складу грошового забезпечення, в який не входить індексація, так як вона зазначеним законом виведене в окрему норму;
-          апелянт вказав, що виплата індексації грошового забезпечення (у даному випадку за рішенням суду) не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку в розумінні Порядку №100.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги в/в 2196, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.
ОСОБА_1 у період з 28 липня 2020 року по 10 вересня 2021 року проходила військову службу у в/ч НОМЕР_1 та була звільнена у зв`язку з закінченням строку контракту.
При звільненні з військової служби позивачу не було виплачено індексації грошового забезпечення, у зв`язку з чим вона звернулась до суду з позовом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2024 року у справі №420/28958/23 визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 28 липня 2020 року по 10 вересня 2021 року включно, відповідно до приписів абз.абз.4, 6 п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі – Порядок №1078) та зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 28 липня 2020 року по 10 вересня 2021 року включно у загальній сумі 59 792 грн. відповідно до приписів абз.абз.3, 4, 6 п.5 Порядку №1078.
12 липня 2024 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/28958/23 відповідачем перераховано на картковий рахунок позивача суму індексації грошового забезпечення за період з 28 липня 2020 року по 10 вересня 2021 року у розмірі 58 895,12 грн (із одночасним утриманням військового збору 1,5%).
в/ч НОМЕР_1 не виплатила позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку, а тому вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернулась до суду із цим позовом.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст. 117 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01 липня 2022 року №2352-IX (далі – Закон №2352-IX). А відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, починаючи з 05 червня 2023 року по 04 грудня 2023 року (шість місяців), що становить 183 календарні дні.
Із цього слідує, що середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного ст. 117 КЗпП України шестимісячного терміну становить 84 542,34 грн. (461,98 грн. х 183 календарні дні). 
При цьому, суд першої інстанції врахував, що позивач вже зверталася до суду з позовом щодо перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 28 липня 2020 року по 31 грудня 2020 року та з 01 січня 2021 року по 10 вересня 2021 року та з позовом про стягнення середнього за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 вересня 2021 року по 04 червня 2023 року.
За наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що справедливою та такою, що відповідатиме обставинам цієї справи сумою середнього заробітку є сума, яка буде рівнозначною несвоєчасно виплаченій індексації грошового забезпечення у розмірі 58 895,12 грн.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, ст.ст. 116, ч.ч.1, 2 ст. 117 КЗпП України.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Однією із встановлених Державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений КЗпП України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі – Закон №2011-XII).
Колегія суддів констатує, що Законом №2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116 - 117 КЗпП України.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 01 березня 2018 року у справах №806/1899/17, №806/1551/17, від 19 квітня 2018 року у справі №806/1183/16, від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 14 березня 2019 року у справі №820/660/17, від 26 червня 2019 року у справі №826/15235/16, від 28 січня 2021 року у справі №240/11214/19, від 21 квітня 2021 року у справі №120/3857/19-а, від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19.
Згідно статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Частиною 2 ст. 117 КЗпП України визначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно ст. 116 КЗпП України (в редакції, чинній з 19 липня 2022 року) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно ч.1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Згідно ч.2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 висловила правову позицію, яка підтримана Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року в справі №810/451/17, та у якій зазначено: ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, а саме: в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає спростованим довід апелянта про те, що у спірному випадку на позивача не поширюється відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.
Відповідно правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі №821/1226/16, день звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня.
Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків особового складу) на підставі ст. 116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі належні йому суми.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем при звільненні позивача з військової служби не проведено з нею повного розрахунку, зокрема не була у повному обсязі виплачена індексація грошового забезпечення за період з 28 липня 2020 року по 10 вересня 2021 року, що свідчить про недотримання відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України та має наслідком застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.
Так, 10 вересня 2021 року позивача було виключено зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 , при цьому остаточний розрахунок на виконання судового рішення проведено лише 12 липня 2024 року (дата надходження коштів на банківський рахунок позивача).
Тому бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні з позивачем за вказаний період є протиправною.
Відповідно до наказу №21-ОС від 10 вересня 2021 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 10 вересня 2021 року.
Строк затримки по виплаті грошового забезпечення слід рахувати з 11 вересня 2021 року, оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.
Однак, визначаючи період затримки розрахунку при звільненні у даній справі, суд враховує, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2023 по справі №420/15339/23 зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 вересня 2021 року по 04 червня 2023 року включно в сумі 15 169,03 грн відповідно до вимог Постанови №100.
Відтак, період затримки розрахунку при звільненні з 11 вересня 2021 року по 04 червня 2023 року вже охоплено наведеним рішенням суду і включення цього ж періоду до загального періоду затримки розрахунку при звільненні в межах цієї справи призведе до подвійного притягнення відповідача до відповідальності.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про доцільність відраховувати початок строку затримки розрахунку при звільненні з 05 червня 2023 року по 11 липня 2024 року (день, що передував остаточному розрахунку). 
Аналогічна правова позиція зазначена в п.68 постанови Верховного Суду 29 серпня 2024 року у справі №200/3662/23.
В свою чергу, згідно правових висновків Верховного Суду викладених у постанові від 06 серпня 2020 року у справі №813/851/16, суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.
Так, згідно довідки про розмір та склад грошового забезпечення від 09 серпня 2024 року №126, загальний розмір виплаченого грошового забезпечення позивача за липень-серпень 2021 року склав 28 642,80 грн (14 321,40 грн + 14 321,40 грн). Сукупна кількість календарних днів за цей період – 62 календарних дні.
Таким чином, середній заробіток позивача складає 461,98 грн (28 642,80 грн : 62 день).
19 липня 2022 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01 липня 2022 року, яким викладено в новій редакції норму ст. 117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.
З урахуванням вищевикладеного, а саме визначення строку затримки розрахунку при звільненні з 05 червня 2023 року по 11 липня 2024 року, до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст. 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX, а відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, починаючи з 05 червня 2023 року по 04 грудня 2023 року (шість місяців), що становить 183 календарні дні.
Із цього слідує, що середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного ст. 117 КЗпП України шестимісячного терміну становить 84 542,34 грн. (461,98 грн. х 183 календарні дні).
З огляду на викладене, а також враховуючи те, що із позовом про нарахування та виплату належної їй індексації грошового забезпечення, позивач звернулась до суду зі збігом тривалого часу, а зокрема більш ніж через два роки від дати звільнення, що значно впливає на розмір розрахованого середнього заробітку за несвоєчасну виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 28 липня 2020 року по 10 вересня 2021 року, колегія суддів вважає, що присуджена на користь позивача сума повинна відповідати критерію пропорційності з урахуванням принципів розумності та справедливості.
Крім того, колегія суддів враховує те, що позивач вже зверталася до суду з позовом щодо перерахунку та виплати їй грошового забезпечення за період з 28 липня 2020 року по 31 грудня 2020 року та з 01 січня 2021 року по 10 вересня 2021 року та з позовом про стягнення середнього за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 вересня 2021 року по 04 червня 2023 року.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що справедливою та такою, що відповідатиме обставинам цієї справи сумою середнього заробітку є сума, яка буде рівнозначною несвоєчасно виплаченій індексації грошового забезпечення у розмірі 58 895,12 грн.
Згідно ч.2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктом 10 ч.2 ст. 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Колегія суддів з урахуванням вимог п.10 ч2 ст. 245 КАС України також погоджується з судом першої інстанції, що належним способом захисту порушеного права позивача буде не зобов`язання нарахувати та виплатити суму за затримку розрахунку, а її стягнення з відповідача, оскільки вона визначена вищенаведеними розрахунками суду. Зазначене не свідчить про вихід суду за межі заявлених позовних вимог, а є одним із способів ефективного захисту порушеного права.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для частково задоволення позову ОСОБА_1 .
Враховуючи все вищевикладене, колегія судів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів, –
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 11 липня 2025 року.

Головуючий:                                                                                                     Бітов А.І.

Суддя:                                                                                                     Лук`янчук О.В.

Суддя:                                                                                                     Ступакова І.Г.