ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 644/2096/25
Номер провадження 22-ц/818/2932/25

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2025 року         м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 березня 2025 року в складі судді Маркосян М.В. по справі № 644/2096/25 за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконним зняття з розгляду питання,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним зняття з розгляду питання.
Позовна заява мотивована тим, що вона зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , вселена до квартири на підставі обмінного ордеру № 4060 від 06 червня 1986 року. Квартира належить до державного житлового фонду Харківської міської ради, є власністю територіальної громади м. Харкова. 
13 вересня 2024 року вона звернулась до Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради із заявою про приватизацію квартири, однак питання про приватизацію знято з розгляду, оскільки в ході розгляду документів щодо приватизації житла встановлено пошкодження житлового будинку, який внаслідок військової агресії рф проти України перебуває в аварійному стані. Вважаючи таке рішення незаконним, позивачка звернулась до суду.
Просила визнати незаконним зняття Харківською міською радою в особі Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради з розгляду її заяви від 13 вересня 2024 року про приватизацію квартири АДРЕСА_2 .
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 березня 2025 року, в якій ухвалою суду від 30 квітня 2025 року виправлено описку, відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 .
Ухвала суду мотивована тим, що фактично предметом позову є оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень, тому цей спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
На вказане судове рішення через систему «Електронний суд» 26 березня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лаєвська М.Л. до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвала суду - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку щодо того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, адже права, за захистом яких звернулась до суду позивачка, виникають із житлових правовідносин. У постанові від 21 березня 2018 року по справі № 826/6244/15 Велика Палата Верховного суду зазначила, що спір у справі пов`язаний з реалізацією житлових прав громадян, зокрема прав на користування жилим приміщенням, його приватизацію, тобто із цивільним правом. Відповідач у таких відносинах владних управлінських функцій щодо позивачів не здійснює, а є особою, яка представляє власника майна житлового фонду. Спір про захист права конкретної фізичної особи на житло є не публічним, а приватно-правовим. У цьому випадку той факт, що відповідач є суб`єктом владних повноважень, не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий. З аналізу вимог статті 1 ЦПК України та статті 2 КАС України можна зробити висновок, що не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи, оскільки за своєю правовою природою приватизація житла є правочином, за яким особа безоплатно, у межах норм, встановлених законом, набуває у власність житлове приміщення, яке перебуває у її правомірному користуванні.
04 червня 2025 року до суду апеляційної інстанції від Харківської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду - без змін, судові витрати покласти на позивачку, поновити строк на подачу відзиву.
Відзив мотивовано тим, що висновки постанови Великої палати Верховного суду від 21 березня 2018 року по справі № 826/6244/15 не підлягають застосуванню у даній справі, оскільки у листі Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 09 жовтня 2024 року № 7419, що оскаржується, причиною зняття з розгляду питання про приватизацію квартири АДРЕСА_3 , 2-Д зазначено, у першу чергу, недооформлення заяви на приватизацію, тож спір є публічно-правовим і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Крім того, органом приватизації майна територіальної громади міста Харкова є Управління комунального майна та приватизації, а не Харківська міська рада, яку у позовній заяві визначено відповідачем. 
Клопотання про поновлення строку на подачу відзиву мотивоване тим, що у зв`язку з запровадженням воєнного стану, руйнацією будівлі Харківської міської ради 02 березня 2022 року, кадровим дефіцитом, необхідністю першочергового вирішення питань щодо ліквідації наслідків збройної агресії рф проти України, великою кількістю запитів та судових справ і надмірним навантаженням юридичного департаменту, відсутня можливість для підготовки та подання відзиву у передбачений строк.
З огляду на викладені обставини, враховуючи, що копію ухвали про відкриття провадження у справі доставлено в електронний кабінет Харківської міської ради 19 травня 2025 року о 17:59, отже вона вважається врученою 20 травня 2025 року, тобто пропуск строку на подачу відзиву є незначним, колегія суддів вважає за необхідне поновити Харківській міській раді строк на подачу відзиву і прийняти його до розгляду.
В судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися.
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 17 липня 2025 року надіслані апеляційним судом на адреси учасників справи.
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 отримано 23 травня 2025 року поштою (а.с. 41, 43, 45).
Представницею ОСОБА_2 - адвокатом Лаєвською М.Л. отримано в електронному кабінеті 19 травня 2025 року (а.с. 37).
Харківською міською радою отримано в електронному кабінеті 19 травня 2025 року (а.с. 38).
Заслухавши суддю-доповідача,  перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, виходячи з наступного.
Пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine», заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24). Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) наголосив, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.
Згідно із статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Відповідно до пункту 1 частини 1  статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 4 КАС України вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Відповідно до пункту 2 частини 1  статті 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому:
- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або
- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або
- хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Водночас, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність конкретно визначеного майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 1  статті 4 ЦПК  України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Таким чином, суду необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.
Предметом спору в цій справі є зняття Харківською міською радою з розгляду заяви позивачки щодо приватизації квартири.
Згідно із частиною 3 статті 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-XII.
Згідно із частиною 11 статті 8 цього Закону спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Великою Палатою Верховного Суду вже вирішувалося питання предметної юрисдикції у подібних правовідносинах, зокрема, у справі № 200/10822/18-а (постанова від 19 лютого 2020 року) було зазначено, що у порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, установлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними), незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.
Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах також була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 22 серпня 2018 року у справі № 826/13571/17, від 21 березня 2018 року у справі № К/9901/12678/18 (№ 826/6244/15), від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц.
Той факт, що відповідачем є міська рада, не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий.
Спори щодо реалізації міською радою функцій та відчуження майна на користь інших осіб не можуть бути предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки не підпадають під визначення публічно-правового спору, наведеного у статті 4 КАС України, з огляду на те, що міська рада у таких правовідносинах не виконує владних управлінських функцій, а реалізує повноваження власника майна, що свідчить про приватноправовий характер цього спору.
Подібний підхід щодо визначення юрисдикції в аналогічних спорах застосований Верховним Судом у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 260/374/19, від 22 липня 2021 року у справі № 320/10329/20.
Таким чином, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку такої особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки пов`язані з поновленням порушеного права у сфері житлових відносин, то такі спори відносяться до тих, що спрямовані на захист цивільних (житлових) прав.
Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №  806/104/16, від 03 жовтня 2018 року у справі №  757/37024/15-а, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/9967/17 та від 12 грудня 2018 року у справі №685/1346/15-а.
Враховуючи вищевикладене, оскільки позов ОСОБА_1 направлено на поновлення її прав у сфері житлових відносин, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанцій про те, що спір, який розглядається, відповідає всім ознакам публічно-правового спору та нормативному визначенню адміністративної справи, а тому належить до розгляду в порядку адміністративного судочинства, та вважає, що такий спір має вирішуватися за нормами ЦПК України.
Доводи Харківської міської ради, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, щодо того, що органом приватизації майна територіальної громади міста Харкова є Управління комунального майна та приватизації, а не Харківська міська рада, яку у позовній заяві визначено відповідачем, на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі колегія суддів вважає передчасними.
Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення помилкової ухвали.
Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що оскаржувану ухвалу суду постановлено з порушенням норм процесуального права, тому зазначене судове рішення слід скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Оскільки наразі вирішується лише процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, питання щодо розподілу судових витрат за подання апеляційної скарги не вирішується.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 6 ч.1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 379, ст.ст. 381-384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 березня 2025 року скасувати, справу направити до Індустріального (Орджонікідзевського) районного суду м. Харкова для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21 липня 2025 року.

Головуючий                                                         Ю.М. Мальований 

Судді                                                                 О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук