Номер провадження: 22-ц/813/4427/25 
Справа № 522/903/24
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю.І.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.07.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,
за участю секретаря судового засідання – Пересипка Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2025 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з ним батьком, який проживає окремо,
встановив:
В провадженні Приморського районного суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням зміни предмету позову, просить зобов`язати ОСОБА_1 забезпечувати ОСОБА_2 спілкування (контакт) з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожного вівторка з 16:00 до 17: 00 години шляхом відеозв`язку за допомогою застосунків Viber, Telegram, WhatsApp, або програм «Zoom» / Skype; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 19200 гривень та 1073 гривень судового збору. 
22.01.2025 ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просить: зобов`язати ОСОБА_1 повідомити, де фактично перебуває його син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто в якій саме країні; зобов`язати ОСОБА_1 повідомити, у яких навчальних закладах навчається його син на території країни перебування, надавши повні назви та адреси відповідних закладів.
Заява обґрунтована тим, що згідно з довідкою Державної прикордонної служби України від 11.12.2024, відповідачка ОСОБА_1 разом з дитиною перетнула державний кордон 27.10.2024 о 18:27. Така поведінка відповідачки фактично знецінює судовий процес, оскільки навіть у разі винесення рішення суду на його користь, державна виконавча служба буде позбавлена можливості виконати це рішення через те, що відповідачка разом із дитиною перебувають у невідомій йому країні за межами України. У результаті він, як батько, повністю позбавлений можливості спілкуватися зі своїм сином і на сьогодні не знає його фактичного місця перебування. У зв`язку із викладеним, він має намір ініціювати звернення до Міністерства юстиції України, керуючись положеннями Гаазької Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, яку Україна ратифікувала у 2006 році, з метою відновлення справедливості та забезпечення його права на спілкування із сином, як у формі особистих зустрічей, так і через онлайн-засоби. У разі протидії з боку відповідачки ОСОБА_1 , планує вжити заходів відповідно до Конвенції для повернення відповідачки разом із сином ОСОБА_3 до України. Це забезпечить можливість примусового виконання судових рішень та вимог державної виконавчої служби у встановленому законом порядку.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2025 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Зобов`язано ОСОБА_1 повідомити батька дитини ОСОБА_2 про фактичне місце проживання (перебування) дитини 
 ОСОБА_3 , та місце його навчання у країні проживання, вказавши повну назву та адресу навчального закладу. 
У апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2025 року, як незаконну та необґрунтовану та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову. Стягнути з ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги та витрат на правничу допомогу.
Скаржниця звертає увагу, на залишення судом поза увагою невідповідність заявлених позовних вимог, застосованим заходам забезпечення позову.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 заперечуючи проти доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , просить залишити ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2025 року без змін, як законну та обґрунтовану, а апеляційну скаргу відповідачки - без задоволення.
У судовому засіданні представник скаржниці ОСОБА_4 доводи та вимоги апеляційної скарги підтримала, позивач ОСОБА_2 , заперечував проти доводів скаржниці, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу – без змін.
Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника скаржниці за доводами апеляційної скарги, позивача, який заперечував проти задоволення скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість судового рішення, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що забезпечення позову, про яке просить заявник, відповідатиме найкращим інтересам дитини та, у свою чергу, може усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, зважаючи на таке.
У відповідності до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача.
Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення про забезпечення позову. Окрім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності потрібно враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.
Заборона вчиняти певні дії застосовується у разі необхідності обмежити право відповідача чи будь-якої іншої особи вчиняти певні фактичні чи юридичні дії, що стосуються предмета спору.
Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Заходи забезпечення позову повинні узгоджуватись з предметом та підставами позову, можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати права інших осіб.
У разі звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. 
Обрання належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову.
Вирішуючи питання про забезпечення позову суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані в обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі N 914/2072/20.
Предметом позову у цій справі є вимоги ОСОБА_2 про зобов`язання ОСОБА_1 забезпечувати його спілкування (контакт) з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожного вівторка з 16:00 до 17:00 години шляхом відеозв`язку за допомогою застосунків Viber, Telegram, WhatsApp, або програм «Zoom»/Skype.
Апеляційний суд погоджується із доводами скаржниці ОСОБА_1 про те , що при оцінці необхідності забезпечення позову для захисту ймовірно порушених інтересів позивача та співрозмірності наслідків вжиття/невжиття заходів забезпечення суд першої інстанції залишив поза увагою відсутність зв`язку між правами та інтересами, про порушення яких заявив позивач ОСОБА_2 та обраним способом забезпечення позову.
Згідно висновків, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17, за змістом ст. 149, 158 ЦПК України умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Колегія суддів виснує, що заходи забезпечення позову у вигляді зобов`язання відповідачки ОСОБА_1 повідомити позивача - батька дитини ОСОБА_2 про фактичне місце проживання (перебування) дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та місце його навчання у країні проживання, вказавши повну назву та адресу навчального закладу, не пов`язані із предметом позовних вимог та не впливають на можливість фактичного виконання судового рішення у разі задоволення позову та ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, оскільки наслідком потенційного задоволення вказаних вище позовних вимог буде зобов`язання відповідачки ОСОБА_1 забезпечувати спілкування (контакт) з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом відеозв`язку, на яке не вливає обізнаність позивача про фактичне місце проживання (перебування) дитини та місце його навчання у країні проживання.
Тобто, відсутній правовий зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову.
Отже, обраний позивачем ОСОБА_2 вид забезпечення позову у вигляді зобов`язання відповідачки ОСОБА_1 повідомити його як батька дитини ОСОБА_2 про фактичне місце проживання (перебування) дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та місце його навчання у країні проживання, вказавши повну назву та адресу навчального закладу не є співмірними заявленим позовним вимогам.
З огляду на викладене, колегія суддів виснує про хибність висновку суду першої інстанції про те, що з метою захисту матеріально правових інтересів позивача ОСОБА_2 від можливих недобросовісних дій із боку відповідачки ОСОБА_1 , та забезпечення позивачу ефективного виконання рішення суду, у разі ухвалення такого на його користь, а також попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, є підстави для задоволення відповідної заяви про забезпечення позову.
Колегія суддів звертає увагу, що предметом апеляційного перегляду є законність і обґрунтованість ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2025 року лише щодо забезпечення позову, отже доводи апеляційної скарги по суті позовних вимог колегією суддів не приймаються до уваги, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час вирішення спору по суті і не вирішується під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Наведене узгоджується із висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі №910/4013/18 (пункт 25), від 14 серпня 2019 року у справі №640/462/19 (пункт 30), від 02 березня 2020 року у справі №911/2034/16 (пункт 4.12), від 17 вересня 2021 року у справі № 910/3547/21 (пункт 8.6), від 17 січня 2022 року у справі №640/20750/21 (пункт 25).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.
Понесені скаржницею судові витрати підлягають відшкодуванню за наслідками розгляду справи по суті (ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України).
Керуючись ст.ст.367, 374,376 381-384 ЦПК України
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий                                                                 Ю.П. Лозко

Судді:                                                                        О.Ю. Карташов

                                                                               В.В. Кострицький