ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2025 року 
м. Київ

справа № 620/5518/24
адміністративне провадження № К/990/6416/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,
суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №620/5518/24
за позовом   ОСОБА_1 
до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області
про  скасування наказу та поновлення на посаді,

за  касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Якуба Галина Олександрівна,
на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року (головуючий суддя: Виноградова Д.О.)
і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2025 року (головуючий суддя: Безименна Н.В., судді: Кучма А.Ю., Бєлова Л.В.).

УСТАНОВИВ:
І. Історія справи

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі - «ГУ НП в Чернігівській області»), в якому просив суд:
- скасувати наказ відповідача від 12 лютого 2024 року № 263 про накладення дисциплінарного стягнення у виді звільнення з органів внутрішніх справ на лейтенанта поліції ОСОБА_1 , оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи ВКР Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області;
- скасувати наказ відповідача від 13 лютого 2024 року № 91 о/с «по особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»;
- поновити ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи ВКР Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області;
- стягнути з відповідача в Чернігівської області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16 лютого 2024 року до дня поновлення на посаді.
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. Вказаною ухвалою надано позивачу 10-денний строк з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з вказанням підстав для його поновлення та доказів поважності причин його пропуску; належним чином оформленої позовної заяви, з додержанням вимог пунктів 6, 7, 8 частини 5 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: із вказанням щодо відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; щодо відомостей про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися, у кількості відповідно до учасників справи згідно із частиною першою статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України.
Залишаючи позовну заяву без руху, суд апеляційної інстанції виходив з того, що предметом оскарження у цій справі є наказ ГУНП в Чернігівській області від 12 лютого 2024 року № 263 про накладення дисциплінарного стягнення у виді звільнення з органів внутрішніх справ лейтенанта поліції ОСОБА_1 та наказ ГУНП в Чернігівській області від 13 лютого 2024 року № 91 о/с «по особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Водночас, як установив суд, позивач звернувся до суду з вказаним позовом лише 16 квітня 2024 року. З огляду на вказане суд першої інстанції констатував, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду з вимогою щодо оскарження наказу ГУ НП в Чернігівській області №263 від 12 лютого 2024 року та наказу ГУ НП в Чернігівській області № 91 о/с від 13 лютого 2024 року.
На виконання вимог ухвали суду, представником позивача було подано заяву про поновлення строку, в якій зазначено, що позов було подано негайно після отримання 14 квітня 2024 року постанови Новозаводського районного суду міста Чернігова від 4 квітня 2024 року, якою було закрито провадження у справі щодо притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП, що було підставою для прийняття спірних наказів. Також позивач посилався на введення в Україні воєнного стану, постійні повітряні тривоги та відключення електроенергії. 
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України.  
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції, оцінюючи обставини, що перешкоджали реалізації процесуального права на звернення до суду з цим позовом, на які представник позивача посилався у заяві про поновлення строку звернення до суду як на поважні, дійшов висновку, що вказані позивачем обставини не є поважними та такими, що заважали позивачу  своєчасно звернутися до суду.
Так, суд першої інстанції зауважив, що за змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами. 
Поряд з цим суд дійшов висновку, що твердження позивача про те, що ухвалення постанови в іншій справі № 751/1415/24 відбулося лише 4 квітня 2024 року, а тому він звернувся до суду за захистом свого порушеного права з вимушеним пропуском строків, є необґрунтованими, оскільки, як зазначив суд, предмет спору у цій справі та у справі № 751/1415/24 є різними і розгляд іншим судом (Новозаводським районним судом міста Чернігова) вказаної справи не перешкоджав зверненню ОСОБА_1 до Чернігівського окружного адміністративного суду з цим адміністративним позовом.
При цьому, суд звернув увагу, що у випадку, якщо на думку однієї із сторін прийняте судом рішення за результатом розгляду відповідної кримінальної справи або справи про адміністративне правопорушення може вплинути на результат розгляду адміністративної справи така особа відповідно до пункту 3 частини третьої статті 44, пункту 3 частини першої статті 236 КАС України має право подати клопотання про зупинення провадження у справі зважаючи на об`єктивну неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.
Крім того, щодо посилань позивача як на підставу для поновлення строків звернення до суду,  введений в Україні воєнний стан, суд констатував, що у заяві про поновлення строку для звернення до суду з позовом позивачем зазначено лише загальні обставини збройної агресії російської федерації по відношенню до України. Доказів того, як саме такі обставини вплинули на позивача не надано.
Поряд з цим судом було акцентовано увагу, що з квітня 2022 року активні бойові дії в місті Чернігів та Чернігівській області не ведуться. При цьому, відділення пошти, система «Електронний суд» та Чернігівський окружний адміністративний суд весь цей час працювали у штатному режимі з певними обмеженнями, які не перешкоджали своєчасному зверненню до суду.
З огляду на вказане, суд відхилив аргументи позивача, зазначені у заяві про поновлення строку як поважні причини його пропуску та дійшов висновку про наявність правових підстав для повернення позовної заяви позивачу.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2025 року ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року залишено без змін. 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції та вирішуючи питання застосування строків звернення до суду з позовами про оскарження застосованих до поліцейських дисциплінарних стягнень, колегія суддів дійшла висновку, що у разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.
Поряд з цим, колегія суддів зазначила, що наведені у поданій до суду першої інстанції заяві про поновлення строку звернення до суду обґрунтування не свідчать про поважність причин пропуску строку звернення до суду, оскільки звільнення позивача мало місце 15 лютого 2024 року на підставі наказу відповідача від 13 лютого 2024 року №91о/с, в той час, як з цим позовом він звернувся до суду першої інстанції 16 квітня 2024 року, посилаючись на отримання ним 14 квітня 2024 року постанови Новозаводського районного суду міста Чернігова у справі № 751/1415/24, якою закрито провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
В той же час, як зазначив суд апеляційної інстанції, встановлення нових обставин, отримання нових доказів та виявлення нових обґрунтувань позовних вимог не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Посилання позивача на загальні причини щодо введення в Україні воєнного стану, повітряні тривоги та відключення електроенергії без прив`язки до конкретних фактів, що прямо утворили обставини, за яких вчасне звернення до суду було неможливим, суд визнав такими, що не підтверджують наявність поважних причин пропуску звернення до суду з відповідними позовними вимогами.
Також, колегія суддів вважала безпідставними посилання апелянта на невстановлення судом першої інстанції моменту ознайомлення позивача з наказом про його звільнення, отримання копії такого наказу чи отримання трудової книжки, оскільки ні до суду першої інстанції ні під час апеляційного розгляду справи позивачем не наведено жодних обґрунтувань щодо не ознайомлення його з наказом про звільнення, не вручення йому копії такого наказу та не отримання ним копії трудової книжки у день звільнення.
Крім того, як наголосив суд апеляційної інстанції, вказані обґрунтування не були зазначені позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду.
У підсумку, колегія суддів дійшла висновку, що у поданій до суду першої інстанції заяві про поновлення строку звернення до суду позивач не вказав жодних належних поважних причин та не надав суду доказів щодо обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій для звернення до суду з даним позовом.
Не погоджуючись із цими судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 через свого представника звернувся із касаційною скаргою на них до Верховного Суду.
У поданій касаційній скарзі скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення, а справу направили на новий розгляд до суду першої інстанції.
На обґрунтування підстав касаційного оскарження, скаржник посилається на частину п`яту статті 122 КАС України та частину другу статті 233 КЗпП України та наполягає, що строк звернення до суду із цим позовом становить один місяць з дня вручення працівникові копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Проте, як зазначає скаржник, на час звернення до суду першої інстанції з адміністративним позовом, позивач не був ознайомлений з наказом про його звільнення у встановленому законом порядку, трудова книжка, як того вимагає закон, у день звільнення і на час звернення до суду першої інстанції позивачу вручена не була. Отже, на переконання позивача, оскільки моменту ознайомлення позивача з оскаржуваним наказом як точки відліку строку на звернення до суду не було, підстав вважати, що позивачем пропущено строк звернення до суду з неповажних причин не має.
Ухвалою Верховного Суду від 3 березня 2025 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить Суд залишити оскаржувані судові рішення без змін. Відзив обґрунтований правильністю вирішення спору судами попередніх інстанцій із дотриманням норм матеріального і процесуального права.
ІІ. Мотиви Верховного Суду
Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»), виходить із такого.
Завданням адміністративного судочинства в силу частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Перевіривши за матеріалами справи доводи і вимоги касаційної скарги та правильність застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, колегія суддів Верховного Суду зазначає наступне. 
Зі змісту заявлених позовних вимог вбачається, що вони стосуються оскарження наказу ГУНП в Чернігівській області від 12 лютого 2024 року № 263 про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді його звільнення зі служби в поліції та наказу ГУНП в Чернігівській області від 13 лютого 2024 року № 91 о/с «по особовому складу» про звільнення позивача зі служби в поліції. 
Як установлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом 16 квітня 2024 року. 
Суди попередніх інстанцій при вирішенні питання застосування строків звернення до суду з позовом про оскарження застосованих до поліцейських дисциплінарних стягнень, дійшли дещо різних висновків. Так, суд першої інстанції виснував, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України, а суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем пропущено п`ятнадцятиденний строк звернення до суду, передбачений частиною четвертою статті 31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
При цьому суди попередніх інстанцій дійшли одного висновку, що у поданій до суду першої інстанції заяві про поновлення строку звернення до суду, позивач не вказав жодних належних поважних причин та не надав суду доказів щодо обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій для звернення до суду з цим позовом.
Суд же першої інстанції дійшов висновку, що твердження позивача про те, що ухвалення постанови в іншій справі № 751/1415/24 відбулося лише 4 квітня 2024 року, а тому позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права з вимушеним пропуском строків, є необґрунтованим, оскільки, як зазначив суд, предмет спору у цій справі та у справі № 751/1415/24 є різними і розгляд іншим судом (Новозаводським районним судом міста Чернігова) вказаної справи не перешкоджав зверненню ОСОБА_1 до Чернігівського окружного адміністративного суду з цим адміністративним позовом.
Крім того, щодо посилань позивача як на підставу для поновлення строків звернення до суду,  введений в Україні воєнний стан, суди констатували, що у заяві про поновлення строку для звернення до суду з позовом позивачем зазначено лише загальні обставини збройної агресії російської федерації по відношенню до України. Доказів того, як саме такі обставини вплинули на позивача не надано.
До того ж, суд апеляційної інстанції вважав безпідставними посилання апелянта на невстановлення судом першої інстанції моменту ознайомлення позивача з наказом про його звільнення, отримання копії такого наказу чи отримання трудової книжки, оскільки ні до суду першої інстанції ні під час апеляційного розгляду справи позивачем не наведено жодних обґрунтувань щодо не ознайомлення його з наказом про звільнення, не вручення йому копії такого наказу та не отримання ним копії трудової книжки у день звільнення.
З огляду на наведене, ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 було повернуто позивачу з підстав пропуску ним строку звернення до суду з цим позовом.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2025 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
У касаційній скарзі скаржник наполягає, що строк звернення до суду із цим позовом становить один місяць з дня вручення працівникові копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З огляду на наведене скаржник зазначає, що оскільки на час звернення до суду першої інстанції з адміністративним позовом він не був ознайомлений з наказом про його звільнення у встановленому законом порядку, трудова книжка, як того вимагає закон, у день звільнення і на час звернення до суду першої інстанції йому вручена не була, то підстав вважати, що ним пропущено строк звернення до суду з неповажних причин не має.
В контексті порушеного питання Верховний Суд зазначає наступне.
Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. За частиною першою статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до частини шостої статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Пунктом 1 частини четвертої статі 169 КАС України встановлено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Згідно із пунктом 5 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Визначення законодавцем строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що частинами другою та третьою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду встановлено статтею 123 КАС України. Згідно з частинами першою-третьою якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
У цій справі спірні правовідносини виникли у зв`язку зі звільненням позивача з публічної служби.
Згідно із частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Частиною четвертою статті 31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15 березня 2018 року №2337- VIII «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» (далі - «Дисциплінарний статут») передбачено, що поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
У разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.
Верховний Суд зазначає, що у випадку наявності колізії між загальним та спеціальним законом застосуванню підлягають норми спеціального закону, яким є саме Дисциплінарний статут НП України.
При цьому, при наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм, необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для цієї справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною.
У разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною.
Саме такий підхід застосував Верховний Суд у постанові від 29 січня 2019 року у справі №807/257/14. Крім того, про перевагу норм lex specialis над іншими загальними нормами зазначає у своїх рішеннях і Європейський суд з прав людини (пункт 69 рішення у справі "Ніколова проти Болгарії" № 7888/03 тощо).
У свою чергу, під темпоральними (часовими) колізіями слід розуміти такі колізії, що виникають внаслідок видання в різний час з того ж самого питання принаймні двох норм права.
Правила конкуренції, крім вищезазначеного, можуть випливати з часової послідовності прийняття норм. За загальним правилом, нова норма припиняє дію старої норми, якщо вони суперечать одна одній (lex posterior derogat legi priori). У співвідношенні між звичайними законами, які суперечать один одному, "молодша норма" припиняє суперечливу до неї "старшу": цей підхід виходить з того, що існуюче право при виданні нової норми може бути змінене без особливих проблем.
Тобто у контексті цьому судового спору застосуванню підлягає Дисциплінарний статут НП України, що затверджений Законом України і яким передбачені порядок та строки оскарження дисциплінарного стягнення.
Вказана позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 8 лютого 2023 року у справі №120/7567/22, від 14 березня 2024 року у справі №420/12142/23.
Згідно із статтею 13 Дисциплінарного статуту НП України до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень:
1) зауваження;
2) догана;
3) сувора догана;
4) попередження про неповну службову відповідність;
5) пониження у спеціальному званні на один ступінь;
6) звільнення з посади;
7) звільнення із служби в поліції.
Законодавцем внесено зміни до Дисциплінарного статуту НП України в період дії воєнного стану, зокрема, абзацом 1 частини четвертої статті 31 Дисциплінарного статуту НП України визначено, що поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності. Тобто цим пунктом охоплено такі види дисциплінарних стягнень, як зауваження, догана, сувора догана, попередження про неповну службову відповідність.
Абзацом 2 частини четвертої статті 31 Дисциплінарного статуту НП України визначено, що у разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.
Верховний Суд зазначає, що такі види дисциплінарних стягнень, як звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби мають бути реалізовані шляхом видання наказу по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення, як це передбачено частиною третьою статті 22 Дисциплінарного статуту НП України.
Відповідно до матеріалів справи, до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції.
Суд апеляційної інстанції вважав безпідставними посилання апелянта на невстановлення судом першої інстанції моменту ознайомлення позивача з наказом про його звільнення, отримання копії такого наказу чи отримання трудової книжки, оскільки ні до суду першої інстанції ні під час апеляційного розгляду справи позивачем не наведено жодних обґрунтувань щодо не ознайомлення його з наказом про звільнення, не вручення йому копії такого наказу та не отримання ним копії трудової книжки у день звільнення.
Такий висновок суду є помилковим, оскільки, як вказано вище, у абзаці 2 частини четвертої статті 31 Дисциплінарного статуту НП України законодавець пов`язав виникнення права на оскарження застосованого до поліцейського дисциплінарного стягнення, у вигляді звільнення, та обчислення строку на таке оскарження - з моменту ознайомлення з наказом по особовому складу.
Скаржник стверджує, що із наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення позивача не ознайомлено.
Згідно із частинами першою, другою статті 30 Дисциплінарного статуту НП України у разі відсутності поліцейського, якого притягнуто до дисциплінарної відповідальності, без поважних причин на службі копія наказу про застосування до нього дисциплінарного стягнення надсилається поштовим зв`язком (у разі можливості) на адресу місця проживання, зазначену в його особовій справі, або з використанням електронної комунікації за контактними даними, які наявні в розпорядженні його безпосереднього керівника.
Поліцейський вважається таким, що ознайомлений з наказом про застосування дисциплінарного стягнення, після спливу чотирьох календарних днів з дня його відправлення поштовим зв`язком або після спливу двох календарних днів - у разі відправлення з використанням електронної комунікації.
На підставі наведеного Суд констатує, що суди попередніх інстанцій не вжили усіх, визначених законом, заходів та не встановили усі фактичні обставини, що мають значення для правильного прийняття процесуального рішення у цій справі на стадії відкриття провадження у справі, у зв`язку з чим дійшли передчасних висновків про повернення позовної заяви позивачу через пропущення останнім строку звернення до суду.
Відповідно до частини третьої статті 242 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у цій адміністративній справі.
Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Частиною четвертою статті 353 КАС України передбачено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
На підставі викладеного касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення - скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд касаційної інстанції не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 3, 344, 345, 349, 353, 355, 356 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Якуба Галина Олександрівна, задовольнити.
Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2025 року скасувати, а справу направити до Чернігівського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………………

……………………………………

……………………………………
Н.М. Мартинюк
А.В. Жук
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді  Верховного Суду