УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 серпня 2025 року
м. Київ
справа № 570/5618/23
провадження № 51-2478 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 30 жовтня 2024 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року, 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень та встановлені судами обставини
Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 30 жовтня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Рівненського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року, ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді громадський робіт на строк 200 годин.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Суд визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, а саме в заподіянні потерпілому умисного легкого тілесного ушкодження.
Як встановив місцевий суд, 15 вересня 2023 року, близько 09:30 год, ОСОБА_4 , перебуваючи поблизу свого будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи значення та суспільну небезпеку своїх дій, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, на ґрунті неприязних відносин, умисно наніс кулаками рук та дерев`яною палицею (бейсбольною битою) ОСОБА_5 не менше п`яти ударів по голові, тулубу та руках, внаслідок чого потерпілому ОСОБА_5 спричинено тілесні ушкодження, які відносяться до легких.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, просить судові рішення скасувати, а провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК закрити. Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує, що судами не враховано те, що на момент події він перебував у стані необхідної оборони, протиправні дії він вчиняв з метою захисту себе та майна, оскільки поведінка потерпілого і ще двох невідомих осіб давали достатні підстави для побоювання; такі дії були своєчасними та необхідними, а потерпілий та інші двоє осіб протиправно фактично вже перебували на території його домогосподарства; такі дії були достатніми за своїм характером, відповідали суспільній небезпеці посягання та обстановці захисту.
Також, на обґрунтування доводів касаційної скарги, засуджений посилається на постанову Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 червня 2021 року (справа № 570/1055/19). 
Мотиви Суду
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з положеннями ст. 438 вказаного Кодексу суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту слідства, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, а при його перегляді виходить з обставин, установлених судами нижчих інстанцій.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Завданням суду першої інстанції є оцінка доказів, на підставі яких він вирішує питання про те, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону про кримінальну відповідальність він передбачений та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення (пункти 1 - 3 ч. 1 ст. 368 КПК).
Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Згідно зі ст. 374 КПК у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, статті (частини статті) закону про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.
За змістом ч. 1 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Наведені положення свідчать про те, що суд оцінює висунуте обвинувачення з позиції підтвердження (не підтвердження) доказами обставин, які за ст. 91 КПК підлягають доказуванню, і за встановленими фактичними обставинами застосовує закон про кримінальну відповідальність, чим підтверджує або спростовує твердження слідчого (прокурора), викладене в обвинувальному акті щодо юридичної оцінки діяння.
Як убачається зі змісту вироку, висновок місцевого суду про доведеність винуватості  ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч. 1 ст. 125 КК, було зроблено з додержанням ст. 23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 зазначеного Кодексу.
Виконуючи законодавчі положення, суд першої інстанції допитав ОСОБА_4 , який стверджував, що ОСОБА_5 не бив, а лише можливо, розмахуючи битою, трішки зачепив потерпілого. 
Проте, висновку про винуватість засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, суд дійшов на підставі аналізу:
- показань потерпілого ОСОБА_5 , який у судовому засіданні розповів що 15 вересня 2023 року він дочекався покупців, які приїхали, щоб купити у нього двері, які він зберігав на вулиці, оскільки його колишня дружина купила у нього будинок для їхнього сина ОСОБА_4 і все, належне йому майно, потерпілий виніс на вулицю і розпродував. Покупці, оглянувши двері, сказали, що будуть купувати, почали носити в машину, як несли останні, з кущів зі своєї ділянки вискочив ОСОБА_4 і завдавши якесь нелогічне питання, почав бити потерпілого, штовхнув його, потерпілий впав, підбігли хлопці. Всі разом пішли на територію обвинуваченого, оскільки потерпілий хотів з`ясувати, чому він постійно його б`є та вчиняє щодо нього протиправні дії, до них вискочив ОСОБА_4 з битою і став наносити ОСОБА_5 удари битою у різні частини тіла, потерпілий відбіг до хлопців і вони всі разом стали втікати, обвинувачений за ними не побіг, а ОСОБА_5 викликав поліцію;
- показань свідка ОСОБА_6 , який суду пояснив, що 15 вересня 2023 року близько 09:00 год він з товаришем приїхали в с. М. Житин Рівненського району, щоб купити двері у ОСОБА_5 . Зайшли на територію домогосподарства, оглянули двері, поносили їх і почули крик про допомогу. Прибігши на крик, побачили ОСОБА_5 , він був дуже схвильований, казав, що його побили. На території домогосподарства є будинок і звідти вибіг ОСОБА_4 з битою та почав наносити удари потерпілому по спині по шиї, удари наносив із силою, загалом біля 3-4 ударів, потім побіг з битою за свідками. ОСОБА_6 , з товаришем та з потерпілим побігли до машини, обвинувачений їх не наздогнав, ОСОБА_5 викликав поліцію;
- показань свідка ОСОБА_7 , який суду пояснив, що 15 вересня 2023 року ОСОБА_6 попросив його поїхати з ним, купити двері, які він знайшов на сайті ОЛХ. Вони поїхали автомобілем в с. В. Житин Рівненського району, біля ставка їх зустрів продавець ОСОБА_5 і вони разом поїхали до домогосподарства, де просто на подвір`ї лежали двері, оглянувши їх, покупці погрузили двері в машину, яка була припаркована трохи далі, перебуваючи біля машини, вони почули крик ОСОБА_5 . Прибігши на крик, вони побачили потерпілого, який казав, що його побили і показував синяк під оком, в цей час вийшов ОСОБА_4 , в руках він тримав биту і став наносити нею удари потерпілому, взагалі він наніс потерпілому біля п`яти ударів, бив доволі сильно, свідки перелякались і побігли до машини разом з потерпілим, обвинувачений проганяв їх. Біля машини ОСОБА_5 викликав поліцію.
Крім того, визнаючи ОСОБА_4 винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення місцевий суд послався на фактичні дані, які містяться, зокрема у: \
- висновку експерта № 763, згідно якого у ОСОБА_5 у ході судово-медичної експертизи 18 вересня 2023 року виявлені тілесні ушкодження які, відносяться до легких; 
- протоколі огляду предметів від 09 жовтня 2023 року під час якого оглянуто оптичний диск, на якому наявний відеозапис з якого вбачається як з будинку виходить ОСОБА_4 , який в руках тримає биту, замахується у бік особи, що здійснює відеозапис, далі ОСОБА_4 виходить на поріг будинку та утримуючи биту обома руками, замахується та наносить удар у бік особи, що здійснює відеозапис, також ОСОБА_5 на відеокамеру демонструє нанесені йому тілесні ушкодження; 
- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11 жовтня 2023 року, згідно якого свідок ОСОБА_6 впізнав на наданих йому фотознімках особу на фотознімку № 1, вказаний чоловік наносив тілесні ушкодження ОСОБА_5 , згідно довідки до протоколу впізнання особи за фотознімками на фото № 1 зображений ОСОБА_4 ; 
- інших письмових доказах, зміст який наведено у вироку.
Дослідивши і перевіривши показання учасників кримінального провадження, наявні у справі документи, місцевий суд умотивовано визнав, що вони згідно зі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, а тому правомірно поклав їх в основу вироку. Ставити під сумнів показання потерпілого та свідків підстав у суду не було. Такі показання суд визнав послідовними, такими що узгоджуються з іншими, зокрема письмовими доказами, зібраними у даному кримінальному провадженні й дослідженими в судовому засіданні.
Таким чином, сукупність зібраних доказів дала суду обґрунтовані підстави визнати доведеною винуватість ОСОБА_4 у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження та кваліфікувати його дії за ч. 1 ст. 125 КК. 
При цьому місцевий суд належним чином перевірив версію ОСОБА_4 про те, що він не носив удари потерпілому, застосовуючи биту, захищався від нього та молодиків, які становили загрозу, однак критично оцінив такі показання з огляду на те, що вказані обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.  
Апеляційний суд, переглядаючи вказаний вирок за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 , ретельно перевірив доводи, викладені в ній, та обґрунтовано спростував їх, виклавши в ухвалі мотиви прийнятого рішення, з якими погоджується і суд касаційної інстанції. 
Так, суд зазначив, що за змістом ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечних посягань, шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, такої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановки захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених ст. 118 та ст. 124 цього Кодексу.
Зібраними в кримінальному провадженні доказами підтверджено, що нанесенню тілесних ушкоджень ОСОБА_5 передувала тривала неприязнь та постійні конфлікти між сином і батьком. У судовому засіданні ОСОБА_4 не заперечив, що вийшов на подвір`я будинку з битою, припускає, що міг зачепити батька битою, однак умислу нанести йому тілесні ушкодження у нього не було, оскільки він захищався та захищав своє майно. З протоколу огляду предметів від 09 жовтня 2023 року вбачається, що ОСОБА_4 , який тримає биту в руках, замахується у бік особи, що здійснює відеозапис, - ОСОБА_5 , якому, утримуючи биту обома руками, наносить удари, а згодом ОСОБА_5 демонструє на камеру нанесені йому тілесні ушкодження, що узгоджується і з висновком судово-медичної експертизи. При цьому, як убачається з показань потерпілого ОСОБА_5 , між ним та сином - ОСОБА_5 існують неприязні відносини, його колишня дружина купила у нього будинок для їхнього сина ОСОБА_4 і все належне йому майно він виніс з будинку, щоб розпродати. 15 вересня 2023 року, коли він з покупцями на деяке майно прийшов на подвір`я будинку, відбувся черговий конфлікт з сином, який, тримаючи в руках биту, наніс йому удари в різні частини тіла.
Крім того, в ході апеляційного розгляду також встановлено, що ОСОБА_4 не звертався в органи поліції із заявою про внесення до ЄРДР кримінального провадження щодо ОСОБА_5 за ознаками злочину, передбаченого ст. 162 КК - порушення недоторканості житла.
Таким чином, місцевим судом достовірно встановлено, що реального посягання на життя обвинуваченого ОСОБА_4 з боку потерпілого ОСОБА_5 не було.
Суд апеляційної інстанції також спростував доводи ОСОБА_4 щодо критичної оцінки показань свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обгрунтовано зазначивши, що дані свідки в ході проведення їхнього допиту були приведені до присяги та попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, їхні показання є послідовними і узгоджуються з іншими доказами, наявними в справі.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції погодився із кваліфікацією дій ОСОБА_4 місцевим судом за ч. 1 ст. 125 КК.
Суд касаційної інстанції також не вбачає підстав для визнання дій засудженого ОСОБА_4 такими, що підпадають під ознаки необхідної оборони, оскільки, стан необхідної оборони утворює лише таке посягання, яке досягає ступеня суспільної небезпечності, що притаманна саме злочину. Відповідно до ч. 2 ст. 11 КК таким є посягання, яке заподіює істотну шкоду фізичній особі, суспільству або державі.
Як вбачається з копій судових рішень, суди першої та апеляційної інстанції не встановили жодних обставин, які б свідчили, що відносно ОСОБА_4 було вчинене суспільно небезпечне посягання і, відповідно, доводили наявність у нього права на необхідну оборону.
Отже, наведені судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях висновки є належним чином умотивованими та обґрунтованими. Із такими висновками погоджується і колегія суддів. Зміст вироку та ухвали відповідають вимогам статей 370, 419 КПК.
Таким чином, посилань на порушення норм процесуального права, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оспорюваних судових рішень, як і доводів щодо неправильного застосування кримінального закону касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 не містить.
Посилання засудженого на постанову Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 570/1055/19 не є релевантним тим обставинам, які встановлені в цьому кримінальному провадженні.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 30 жовтня 2024 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                 ОСОБА_3