ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

27 серпня 2025 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 744/413/24
Головуючий у першій інстанції – Майборода С. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1157/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді Мамонової О.Є.,
суддів – Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,
із секретарем: Герасименко Ю.О.,-

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідач: ОСОБА_2 ,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 21 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

                                        У С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь за договором позики суму основного боргу у розмірі 348 287,16 грн, інфляційні втрати у розмірі 147 528,50 грн, 3% річних у розмірі 32 139,09 грн та понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 280 грн.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 20.03.2021 між сторонами укладено усний договір позики грошей у сумі 8 840 доларів США, за яким позивач передав указану суму відповідачу. Отримавши гроші ОСОБА_2 зобов`язався повернути позику до 01.11.2021 та надав позивачу власноручно складену письмову розписку з його особистим підписом.
Зазначав, що свої зобов`язання щодо повернення позики у встановлений термін відповідач не виконав. На його неодноразові звернення щодо повернення грошей не реагує.
Ураховуючи, що ОСОБА_2 не виконав свої зобов`язання щодо повернення позики, просив на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України стягнути з відповідача інфляційне збільшення та 3% річних відповідно до наданого розрахунку. 

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 21.04.2025 позов ОСОБА_1 - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 20.03.2021 в розмірі 348 287,16 грн - суми основного боргу за договором позики та 3 263,40 грн – 3 % річних. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3515,95 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення районного суду скасувати, у позові - відмовити, посилаючись на необ`єктивність, необґрунтованість, незаконність і несправедливість судового рішення, невідповідність його вимогам ст. 263 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не враховано того, що відповідач повертав отримані у позику грошові кошти, оскільки з позивачем вони були партнерами по бізнесу. Судом не досліджувався оригінал розписки.
Зауважує, що матеріали позовної заяви на його адресу не надходили,  кореспонденція надсилалась на різні непов`язані з ним адреси, але не за місцем реєстрації, він проходить військову службу у НОМЕР_1 прикордонному загоні, про що суду було відомо.
Уважає незаконним стягнення з нього 3% річних за прострочення виконання зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики в іноземній валюті, оскільки їх стягнуто за курсом не на дату прострочення зобов`язання, а на дату звернення до суду, тобто суд у подвійному розмірі компенсував позивачу гіпотетичні втрати від суми боргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін, посилаючись його законність та обґрунтованість, ухвалення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, із повним і всебічним з`ясуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог та заперечень.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, апеляційний суд уважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
  
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що:
- у позивача наявний оригінал розписки, що свідчить про те, що сума боргу не повернута, а тому позовні вимоги про стягнення суми основного боргу в гривневому еквіваленті підлягають задоволенню;
- вимоги позову про стягнення інфляційних втрат з огляду на те, що заявлені вимоги стосуються стягнення іноземної валюти, задоволенню не підлягають;
- з огляду на приписи п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України відсутні підстави для нарахування 3% річних після 24.02.2022, тому стягненню підлягають відповідні нарахування лише за період з 02.11.2021 по 23.02.2022.
З такими висновками районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що 20.03.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, що підтверджується розпискою (а.с. 5). За умовами договору ОСОБА_2 отримав у борг 8 840 доларів США від ОСОБА_1 , зобов`язався повернути 01.11.2021 у повному обсязі (а.с. 6).
Наразі заборгованість за даним договором позики відповідачем не повернута.
За розрахунком позивача, який не оспорений відповідачем, сума позики в гривневому еквіваленті на день подання позову за договором позики від 20.03.2021 складає 348 287,16 грн (8 840 доларів США х 39,3990 грн (офіційний курс НБУ). 

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 3 ч. 1).
Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 10 ЦПК визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За положеннями ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до положень статі 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.01.2022 у справі №206/6401/18 зазначено, що: «на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц».
У постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15 викладено правовий висновок про те, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки.

Установивши, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, ОСОБА_2 у передбачений договором строк кошти не повернуто, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 20.03.2021 у сумі 348 287,16 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що відповідач повертав отримані у позику грошові кошти, оскільки з позивачем вони були партнерами по бізнесу, є голослівним, оскільки не підтверджені жодними доказами у справі.
Посилання ОСОБА_2 на те, що судом не досліджувався оригінал розписки спростовується оскаржуваним судовим рішенням, яким встановлено, що згідно розписки від 20.03.2021 ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 8840 доларів США та зобов`язався повернути борг до 01.11.2021 із посиланням на аркуш справи 5.
Зауваження відповідача про те, що матеріали позовної заяви на його адресу не надходили,  кореспонденція надсилалась на різні не пов`язані з ним адреси, але не за місцем реєстрації, він проходить військову службу у НОМЕР_1 прикордонному загоні, про що суду було відомо, не є підставою для скасування судового рішення.
Так, 14.06.2024 ОСОБА_2 особисто у суді отримав повістку про виклик до суду на 10:00 19 липня 2024 року (а.с. 28).  
16.11.2024 (згідно штампу на поштовому конверті) та 17.03.2025 ОСОБА_2 звертався до суду з клопотаннями про зупинення провадження у справі (а.с. 54-57, 73-79), в задоволенні яких ухвалами Чернігівського районного суду Чернігівської області від 17.02.2025 та 21.04.2025 відмовлено (а.с. 59-60, 81-83).
В апеляційній скарзі відповідач не зазначає, що він не був належним чином повідомлений районним судом про розгляд справи.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (пункт 8.35).
Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2120-IX (набрав чинності 17 березня 2022 року) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: «18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».
Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, підстави для нарахування 3% річних після 24 лютого 2022 року відсутні, та стягнув 3% річних за період з 02 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року у сумі 3263 грн 40 коп., виходячи з розрахунку: з 02 листопада 2021 року по 31 грудня 2021 року (348 287,16 грн х 3% / 365 днів х 60 днів прострочки) - 1717,58 грн; з 01 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року (348 287,16 грн  х 3% / 365 днів х 54 дні прострочки) - 1 545,82 грн.
Доводи заявника щодо незаконності стягнення з нього 3% річних за прострочення виконання зобов`язання, оскільки їх стягнуто за курсом не на дату прострочення зобов`язання, а на дату звернення до суду, не є слушними, оскільки за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України три проценти річних нараховуються на прострочену суму боргу, якої є 348 287,16 грн.
Доводи заявника, зводяться до незгоди з рішенням районного суду та не спростовують його висновків.
Виходячи з викладеного вище, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, оскільки воно ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не містять підстав для його скасування.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

                                               У Х В А Л И В :  

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 21 квітня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 28 серпня 2025 року.

Головуюча                                                                           О.Є. Мамонова

Судді                                                                                    О.І. Онищенко

                                                                                              Н.В. Шитченко