Окрема думка
судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Крата В. І.,
 
30 червня 2025 року
м. Київ
 
справа № 203/5918/23
провадження № 61-13077сво24
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду: судді-доповідача - Синельникова Є. В., суддів: Грушицького А. І., Гулька Б. І., Крата В. І., Луспеника Д. Д., Фаловської І. М., Червинської М. Є., повернув справу № 203/5918/23 за позовом ОСОБА_1 до комунального закладу освіти «Навчально-виховний комплекс № 144 «Спеціалізована школа з поглибленим вивченням івриту, історії єврейського народу, єврейських традицій - дошкільний навчальний заклад (дитячий садок)» Дніпровської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Кобеляцьким Дмитром Миколайовичем, на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 19 квітня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.
 
Об`єднана палата зазначила, що:
«Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зауважує, що Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року у справі № 296/8000/22 не робив висновки щодо застосування положень статті 57-1 Закону України «Про освіту». За заявою позивачки про часткову відмову від позову ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 11 квітня 2023 року закрито провадження в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 122. 
Більш того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24), до вирішення якої зупинялося провадження у цій справі, зроблено висновки, що сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. 
У вказаній постанові висловлено позицію щодо застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ.
Водночас, відступлення від висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2024 року у справі № 933/411/22 (провадження № 61-13296св23), не є підставою для розгляду справи Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду. З урахуванням наведеного, визначені Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду підстави для передачі на розгляд саме Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, передбачені частиною другою статті 403 ЦПК України, відсутні.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що у цій справі відсутній предмет (об`єкт) для розгляду справи об`єднаною палатою, оскільки розгляд справи, в якій відсутній функціонал (компетенційні повноваження) для об`єднаної палати, є судом, який не встановлений законом».
 
Не можу погодитися із цим висновком Об`єднаної палати з таких мотивів.
 
1. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 травня 2025 року передано справу № 203/5918/23 на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
1.1. Ухвала колегії суддів мотивована тим, що:
«колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування статті 13 Закону № 2136-ІХ та статті 57-1 Закону України «Про освіту», викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2024 року у справі № 933/411/22 та Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року у справі № 296/8000/22, та зробити висновок про те, що:
«на рівні КЗпП України не передбачено правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів. Правила в статті 4 ЦК України, про пріоритетність його норм над приватно-правовими нормами інших законів, до вирішення колізій між КЗпП України та іншими законами не застосовується;
за змістом статті 57-1 Закону України «Про освіту» щодо працівникам закладів освіти, установ освіти, наукових установ, які в умовах воєнного стану були вимушені змінити місце проживання (перебування), залишити робоче місце, незалежно від місця їх проживання (перебування) на час особливого періоду, саме держава взяла на себе спеціальні (додаткові) гарантії щодо збереження роботи та середнього заробітку, у тому числі шляхом організації освітнього процесу в дистанційній формі. Забезпечення відповідних державних гарантій покладено, зокрема, на органи виконавчої влади, органи управління (структурні підрозділи) у сфері освіти, заклади та установи освіти;
Закони № 2136-ІХ, яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності у період дії воєнного стану, та № 2126-IX, яким статтею 57-1 Закону України «Про освіту» запроваджено державні гарантії в умовах воєнного стану для окремих суб`єктів, зокрема працівників закладів освіти, установ освіти, наукових установ, прийняті одночасно;
Стаття 57-1 Закону України «Про освіту» є спеціальною нормою щодо положень статті 13 Закону № 2136-ІХ та пункту 2 Глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, оскільки поширюється лише на окремих суб`єктів, зокрема працівників закладів освіти, установ освіти, наукових установ;
спеціальна норма має перевагу над загальною нормою (lex specialis derogat generali). Оскільки саме держава взяла на себе спеціальні (додаткові) гарантії щодо збереження роботи та середнього заробітку працівників закладів освіти, установ освіти, наукових установ в умовах воєнного стану, у тому числі шляхом організації освітнього процесу в дистанційній формі, застосування положень статті 13 Закону № 2136-ІХ до таких працівників щодо призупинення дії трудового договору виключається;
захист трудових прав працівників закладів освіти, установ освіти, наукових установ, з урахуванням державних гарантій щодо збереження роботи та середнього заробітку, передбачених статтею 57-1 Закону України «Про освіту» (дію абзацу третього частини першої статті 57-1 зупинено на 2025 рік в частині збереження середнього заробітку працівникам закладів та установ освіти, наукових установ згідно із Законом № 4059-IX від 19 листопада 2024 року), не залежить від оскарження чи не оскарження позивачем окремих рішень органів влади та управління у сфері освіти, закладів та установ освіти, у тому числі наказу про призупинення трудового договору».
 
2. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).
 
3. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
 
3.1. Тлумачення частини другої статті 403 ЦПК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що єдиною передбаченою законом умовою реалізації права колегії суддів є доходження судом висновку про необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
 
4. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року).
 
4.1. Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).
 
5. Об`єднана палата зазначила, що у справі № 296/8000/22 Верховний Суд не робив висновки щодо застосування положень статті 57-1 Закону України «Про освіту», оскільки позивачка відмовилась від позову в частині вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 122. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що: «позовна вимога про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку із виданням наказу № 122 не може бути задоволена судами, оскільки не вирішувалось питання про незаконність наказу № 122». Водночас при передачі справи на розгляд Об`єднаної палати колегія суддів якраз і ставила питання про необхідність відступу від висновку Верховного Суду у справі № 296/8000/22 та формулювання такого висновку:
«захист трудових прав працівників закладів освіти, установ освіти, наукових установ, з урахуванням державних гарантій щодо збереження роботи та середнього заробітку, передбачених статтею 57-1 Закону України «Про освіту» (дію абзацу третього частини першої статті 57-1 зупинено на 2025 рік в частині збереження середнього заробітку працівникам закладів та установ освіти, наукових установ згідно із Законом № 4059-IX від 19 листопада 2024 року), не залежить від оскарження чи не оскарження позивачем окремих рішень органів влади та управління у сфері освіти, закладів та установ освіти, у тому числі наказу про призупинення трудового договору».
 
6. З урахуванням вказівки про наявність підстав для відступу від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, в Об`єднаної палати були відсутні підстави для повернення справи № 203/5918/23.

Суддя                                                                                              В. І. Крат