П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 липня 2025 року
м. Київ
справа № 990/312/23
провадження № 11-203заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Уркевича В. Ю.,
судді-доповідачки Усенко Є. А.,
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак  О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Шевцової Н. В.,
за участю:
секретаря судового засідання Проценко Р. А.,
представників позивача - Пеліхоса Є. М., Ніколаєнка Ю. А.,
представника відповідача - Саввіна С. С.,
представника Служби безпеки України - Сучкової А. М.,
представника Державної міграційної служби України - Борбуц І. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 990/312/23 за позовом ОСОБА_1 до Президента України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Служба безпеки України, Державна міграційна служба України, про визнання протиправним та скасування указу в частині, апеляційне провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02.04.2025 (головуючий суддя Чиркін С. М., судді  Єзеров А. А., Коваленко  Н. В, Кравчук В. М., Стародуб О. П.), 
У С Т А Н О В И Л А:
1.            Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1.1.        ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) як суду першої інстанції з позовною заявою до Президента України, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Служба безпеки України (далі - СБУ), Державна міграційна служба України (далі - ДМС), у якій просив визнати протиправним та скасувати Указ Президента України від 28.12.2022 № 898/2022 [«Про припинення громадянства України ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та інших осіб»] (далі - Указ № 898/2022) в частині визнання його, ОСОБА_1 , таким, що втратив громадянство України.
1.2.       На обґрунтування позову позивач зазначив, що Указ № 898/2022 в оскаржуваній частині є протиправним як необґрунтований та прийнятий з порушенням норм Конституції України.
1.3.       Позивач зазначає, що він має паспорт громадянина Союзу Радянських Соціалістичних Республік (СРСР), у якому проставлено штамп про набуття ним, ОСОБА_1 , 20.02.1996 громадянства російської федерації (далі - також рф) на підставі пункту «г» статті 18 чинного на той час закону рф «Про громадянство російської федерації». Крім того, стверджує, що набуття ним громадянства рф підтверджується відомостями з обліків «федеральної міграційної служби рф», відповідно до яких рішення про набуття ним громадянства рф було ухвалено 20.02.1996; його особистим підписом 20.09.2023 заяви про підтвердження дати набуття громадянства рф - 20.02.1996; довідкою ТУ МВС росії у м. москві від 25.10.2023 б/н.
1.4.       Як стверджує позивач, СБУ у клопотанні про припинення його українського громадянства від 27.12.2022 № 5/3/3-15273, адресованому Управлінню ДМС у Запорізькій області, вказала недостовірні відомості щодо дати набуття ним, ОСОБА_1 , громадянства рф, а саме: 15.08.2016, що в подальшому призвело до безпідставного висновку, що він втратив громадянство України на підставі пункту 1 частини першої статті 19 Закону України від 18.01.2001 № 2235-III «Про громадянство України» (далі - Закон № 2235-III), відповідно до якого підставою для втрати громадянства України є, зокрема, добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття.
1.5.       Вказує, що в інформаційних матеріалах СБУ зазначена не дата набуття ним громадянства рф, а дата (15.08.2016) документування його новим паспортом громадянина рф. Натомість він набув громадянство 20.02.1996, тобто до досягнення повнолітнього віку, а не в 2016 році, як про це зазначає СБУ і що безпідставно визнано встановленим фактом ДМС, яка надала Президенту України недостовірну інформацію щодо цього у відповідному поданні.
1.6.       Зазначає, що станом на 20.02.1996 у Законі України від 08.10.1991 № 1636-XII «Про громадянство України» (далі - Закон № 1636-XII; у редакції 1991 року; Закон втратив чинність на підставі Закону № 2235-III) така підстава для втрати громадянства, як добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, була відсутня. Прийняття у 2001 році Закону №  2235-III та доповнення підстав втрати громадянства підставою «добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави» суттєво погіршує його (позивача) становище, а відтак через принцип незворотності дії закону у часі не підлягає застосуванню до нього.
1.7.       На переконання позивача, позбавлення громадянства особи з підстав, які не були передбачені законодавством на момент набуття такого громадянства, є протиправним, суперечить принципам правової держави, адже фактично його було покарано за діяння, яке на момент його вчинення не було передбачено в законі як підстава для втрати громадянства України.
1.8.       Також стверджує, що ініціатива щодо проведення перевірки набуття іншого громадянства може виходити лише від ДМС та Міністерства закордонних справ України; повноваження ж СБУ у процедурі перевірки з такого питання та прийняття рішення про припинення громадянства України внаслідок його втрати поширюються виключно на проведення (у межах визначеної компетенції) перевірки наявності підстави для втрати громадянства України.
1.9.       Позивач доводить, що документи, складені та направлені СБУ до ДМС, які використано у процедурі припинення громадянства України щодо нього, одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а тому відповідно до частини  першої статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) не можуть враховуватись при вирішення питання, чи мав місце факт втрати ним громадянства України.
2.            Короткий зміст рішення суду першої інстанції
2.1.       Касаційний адміністративний суд рішенням від 02.04.2025 відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.
2.2.       Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Указ № 898/2022 в оспорюваній частині Президент України видав у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
2.3.       Касаційний адміністративний суд зазначив, що в розпорядженні як органів, які готували та погоджували подання, так і Комісії з питань громадянства були документи, визначені пунктом 87 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» (далі - Порядок № 215/2001), які підтверджують факт добровільного набуття позивачем громадянства рф, а саме добровільне звернення позивача у 2016 році до відповідних органів рф, незаконно розміщених та території тимчасово окупованого Криму, за отриманням паспорта громадянина рф та відповідного отримання ним 15.08.2016 паспорта серії НОМЕР_1 . 
2.4.       Суд першої інстанції установив, що ОСОБА_1 є громадянином України з 26.12.1996, що підтверджується виданим йому 26.12.1996 Мелітопольським МВ УМВС України в Запорізькій області паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , а 15.08.2016 він отримав паспорт громадянина рф серії НОМЕР_1 , що, як виснував суд, підтверджує факт набуття ОСОБА_1 громадянства іншої держави.
2.5.       Доводи позивача про те, що він набув громадянство рф 20.02.1996, а також доводи, що він набув громадянство України 24.08.1991, суд першої інстанції відхилив як такі, що не підтвержуються належними та допустимими доказами.
2.6.       У зв`язку із установленими фактами Касаційний адміністративний суд дійшов висновку про те, що є юридичні факти, які давали підстави Президенту України для припинення громадянства ОСОБА_1 .
3.            Короткий зміст апеляційної скарги
3.1.        ОСОБА_1 не погодився із рішенням Касаційного адміністративного суду від 02.04.2025, подав апеляційну скаргу, у якій просить це рішення скасувати й ухвалити нове - про задоволення його позову.
3.2.       Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає, що суд першої інстанції помилково пов`язує юридичний факт набуття ним громадянства України лише з оформленням паспорта громадянина України як документа, що підтверджує громадянство України, оскільки його отримання не є фактом, що породжує цей правовий зв`язок між фізичною особою та Україною.
3.3.       Як стверджує позивач, висновок суду першої інстанції про те, що він набув громадянство України тільки 26.12.1996, тобто після отримання паспорта громадянина України, суперечить визнанню учасниками справи обставини набуття позивачем громадянства України 24.08.1991, про що зазначено у поданні ДМС про втрату громадянства, та ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, адже паспорт є документом, що підтверджує, а не породжує громадянство. 
3.4.       Безпідставне ототожнення факту набуття громадянства держави з фактом оформлення паспорта громадянина цієї держави призвело до неправильного висновку суду про набуття позивачем громадянства рф шляхом отримання паспорта. На переконання позивача, паспорт дійсно підтверджує наявність у його володільця громадянства відповідної держави, однак відсутність у особи паспорта певної держави ще не свідчить, що ця особа не є громадянином цієї держави, якщо факт набуття громадянства підтверджується іншими доказами.
3.5.       Зазначає, що суд першої інстанції помилково вказав, що паспорт від 30.05.1995 (виданий органами невизнаного утворення «Придністровська Молдавська Республіка», в якому міститься відмітка посольства рф у Республіці Молдова про набуття ОСОБА_1 громадянства) виданий неіснуючою державою СРСР, однак не врахував наявні в ньому фактичні дані про дату та підставу набуття позивачем громадянства рф.
3.6.       Вказує, що суд першої інстанції фактично встановив обставини, що свідчать про набуття позивачем громадянства російської федерації 20.02.1996, однак зробив хибний висновок про набуття ним цього громадянства лише у серпні 2016 року шляхом отримання паспорта, який фактично є недійсним та не створює жодних правових наслідків, оскільки виданий органом на тимчасово окупованій території, діяльність якого, відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», є незаконною, а акти (рішення, документи), видані таким органом, є недійсними і не створюють правових наслідків.
3.7.       Неправильний висновок суду першої інстанції про набуття позивачем громадянства російської федерації у серпні 2016 року «шляхом отримання паспорта» призвів  до  застосування  закону  (пункту  1  частини  першої статті 19 Закону № 2235-ІІІ), який не підлягає застосуванню, адже він не має зворотної дії, а тому не поширюється на юридичні факти, що мали місце до набрання ним чинності.
3.8.       До того ж позивач зазначає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, а саме частину другу статті 77, частину четверту статті 159 КАС, оскільки не надав оцінку факту неподання відповідачем відзиву на позовну заяву та, як наслідок, невиконання відповідачем процесуального обов`язку з доведення правомірності оскаржуваного указу в частині, що стосується позивача.
4.            Рух апеляційної скарги
4.1.       Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 30.04.2025 відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Касаційного адміністративного суду від 02.04.2025, а ухвалою від 25.06.2025 призначила справу до апеляційного розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
5.            Позиція відповідача та третіх осіб щодо апеляційної скарги позивача
5.1.       Офіс Президента України (далі також - Офіс), який відповідно до Указу Президента України від 30.04.2020 № 162/2020 «Про забезпечення самопредставництва Президента України та створених ним допоміжних органів і служб у судах України» здійснює самопредставництво Президента України в судах, у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не погоджується з наведеними в ній доводами, стверджує, що вони не спростовують правильних висновків Касаційного адміністративного суду в рішенні від 02.04.2025 щодо підстав для відмови в задоволенні позову, законність та обґрунтованість цього рішення.
5.2.       Офіс обґрунтовує відзив на апеляційну скаргу доводами, співзвучними з мотивами і аргументами, якими суд першої інстанції обґрунтував висновок про відсутність підстав для задоволення позову.
5.3.       Зазначає, що Указ № 898/2022 прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією і законами України. Дії відповідача щодо позивача ґрунтувались на вимогах законодавства, були підтверджені доказами та в будь-якому випадку не були помилковими щодо фактів.
5.4.       Як стверджує відповідач, наявність у ОСОБА_1 громадянства російської федерації підтверджується отриманням ним 15.08.2016 паспорта громадянина російської федерації у повнолітньому віці за його добровільним зверненням до іншої держави, що є підставою для втрати ним громадянства України, оскільки це прямо визначено Законом № 2235-III. 
5.5.       ДМС у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , уважаючи, що суд першої інстанції розглянув справу з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з дослідженням усіх доказів у справі, так само просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
5.6.       Зазначає, що, ухвалюючи Указ № 898/2022, Президент України діяв у межах повноважень та з урахуванням подання та пропозицій відповідних компетентних органів.
5.7.       Відповідно до доводів ДМС, норми пункту 87 Порядку № 215/2001 не конкретизують, якими саме документами може підтверджуватися добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави у повнолітньому віці. Водночас стаття 1 Закону України «Про інформацію» визначає документ як матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі. Лист СБУ від 27.12.2022 № 5/3/3-15273 з додатком, у якому наведено інформацію стосовно добровільного набуття ОСОБА_1 громадянства російської федерації та отримання ним 15.08.2016 паспорта серії НОМЕР_1 , закордонного паспорта російської федерації серії НОМЕР_3 , є документами, на підставі яких установлено факти, що мають значення для правильного вирішення справи, та відповідно до норм статей 72, 73 КАС є належними, достовірними та достатніми доказами, які підтверджують добровільне набуття позивачем громадянства іншої держави і що позивач внаслідок втрати громадянства України не стане особою без громадянства.
5.8.       СБУ у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 так само просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що, виконуючи покладені на неї завдання щодо попередження, виявлення, припинення та розкриття протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України, вона наділена необхідним обсягом повноважень, зокрема в ході контррозвідувальної діяльності, які дозволяють їй виявити факт набуття громадянином України громадянства іншої держави.
5.9.       Доводить, що факт набуття позивачем громадянства російської федерації (рф) підтверджується інформацією щодо отримання ОСОБА_1 паспорта серії НОМЕР_1 , підставою видачі якого згідно з інформацією, отриманою з баз даних рф, слугувало набуття позивачем громадянства іноземної держави.
5.10.    Серед іншого, СБУ повідомляє, що ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 436-2 Кримінального кодексу України, у кримінальному провадженні (внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22022200000000165 від 06.10.2022) за ознаками вчинення злочинів, передбачених частиною першою статті 161, частиною першої статті 436-2 Кримінального кодексу України [виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії рф проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії рф проти України як внутрішнього громадянського конфлікту, виправдовування, визнання правомірною, заперечення тимчасової окупації частини території України, а також глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію рф проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань рф, іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих рф, а також представників окупаційної адміністрації рф, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та представників підконтрольних рф самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України].
6.            Обставини справи
6.1.       27.12.2022 СБУ звернулася до ДМС із клопотанням № 5/3/3-15273 про припинення громадянства України ОСОБА_1 внаслідок добровільного набуття ним громадянства російської федерації, у якому зазначила, що згідно з отриманими даними встановлено інформацію щодо добровільного набуття ОСОБА_1 , уродженцем смт Слободзея Республіки Молдова, громадянства російської федерації. До клопотання були додані інформаційні матеріали з СПО СК: АС «російський паспорт», відповідно до яких ОСОБА_1 має виданий 15.08.2016 паспорт громадянина російської федерації серії НОМЕР_1 та закордонний паспорт російської федерації серії НОМЕР_3 .
6.2.       27.12.2022 завідувачкою сектору з питань громадянства відділу з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції УДМС у Запорізькій області підготовлено подання № 19/20-6/2361 про втрату громадянства ОСОБА_1 , до якого додані: заява про видачу паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 26.12.1996 Мелітопольським МВ УМВС України в Запорізькій області; копія облікової картки про видачу паспортів громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 від 20.11.2008, строком дії до 20.11.2018; серії НОМЕР_5 від 30.10. 2008, строком дії до 30.10.2018; клопотання СБУ про припинення громадянства від 27.12.2022 № 5/3/3-15273 щодо добровільного набуття громадянства російської федерації.
6.3.       Завідувачка сектору з питань громадянства відділу з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції УДМС у Запорізькій області склала висновок, за змістом якого підставою для втрати громадянства України ОСОБА_1 відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Закону № 2235-III є добровільне набуття ним громадянства російської федерації та досягнення повноліття на момент такого набуття. Також зазначено про можливість надіслання подання № 19/20-6/2361 до ДМС для подальшого розгляду та передачі Комісії при Президентові України з питань громадянства для прийняття рішення по суті; погоджено начальником УДМС у Запорізькій області, директором ДГПР ДМС, розглянуто і затверджене головою ДМС 27.12.2022.
6.4.       Згідно з інформацією, зазначеною в протоколі № 7 від 28.12.2022, Комісія при Президентові України з питань громадянства установила, що оформлення  документів, які стосуються, зокрема, громадянства ОСОБА_1 , відповідає вимогам законодавства України; наявність підстав для втрати особами громадянства України підтверджено документально, а підстави, за наявності яких припинення громадянства України не допускається, відсутні. Комісія ухвалила внести на розгляд Президента України пропозицію - задовольнити подання ДМС про втрату громадянства України, зокрема подання № 19/20-6/2361 щодо позивача.
6.5.       28.12.2022 з посиланням на пункт 26 статті 106 Конституції України, статті 17, 19 Закону № 2235-III Президент України видав Указ № 898/2022, яким постановив вважати таким, що втратив громадянство України, зокрема, ОСОБА_1 , 1978 року народження, уродженця Республіки Молдова, який проживає у Запорізькій області.
7.            Норми права, які регулюють спірні правовідносини, та висновки Великої Палати Верховного Суду щодо їх застосування при вирішенні спору в цій справі
7.1.       Велика Палата Верховного Суду відповідно до встановлених статтею 308 КАС меж апеляційного перегляду справи дослідила наявні у справі докази, перевірила обґрунтованість наведених в апеляційній скарзі доводів і дійшла висновку, що ця скарга задоволенню не підлягає виходячи з таких міркувань.
7.2.       Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
7.3.       Згідно із частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
7.4.       За правилами частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
7.5.       Згідно зі статтею 102 Конституції України Президент України є главою держави і виступає від її імені. Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.
7.6.       За змістом частини третьої статті 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.
7.7.       Відповідно до статті 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.
7.8.       Громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство (частина перша статті 25 Конституції України).
7.9.       Пунктом 2 статті 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.
7.10.    Згідно з пунктом 26 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає рішення про прийняття до громадянства України та припинення громадянства України, про надання притулку в Україні.
7.11.    Питання громадянства України до 01.03.2001 врегульовувалися Законом №  1636-XII, а з 01.03.2001 - Законом № 2235-III [дата набрання чинності цим Законом].
7.12.    Відповідно до статті 1 Закону № 1636-XII, введеного в дію Постановою Верховної Ради України з дня його опублікування (13.11.1991), в Україні існує єдине громадянство. На підставі двосторонніх міждержавних договорів допускається подвійне громадянство.
7.13.    Стаття 19 Закону № 1636-XII у редакції, чинній до 20.05.1997, встановлювала підстави припинення громадянства України, згідно з якими громадянство України припинялося: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.
7.14.    Статтею 21 Закону № 1636-XII (у цій же редакції) було встановлено, що громадянство України втрачається: 1) внаслідок вступу особи на військову службу, службу безпеки, в поліцію, органи юстиції або в інші органи державної влади та управління в іноземній державі без згоди на те державних органів України; 2) якщо громадянство України набуто внаслідок подання завідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів; 3) якщо особа, яка перебуває за межами України, не стала на консульський облік протягом п`яти років. Громадянство України втрачається з дня видання указу Президента України.
7.15.    20.05.1997 набрав чинності Закон України від 16.04.1997 № 210/97-ВР «Про внесення змін до Закону України «Про громадянство України», яким Закон № 1636-XII викладено у новій редакції.
7.16.    Статтею 1 Закону № 1636-XII (у редакції, чинній з 20.05.1997; далі - так само) встановлено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються цим Законом.
7.17.    Громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 18 Закону № 1636-XII).
7.18.    У свою чергу громадянство України втрачається: 1) якщо громадянин України добровільно набув громадянства іншої держави; 2) внаслідок вступу особи на військову службу, в службу безпеки, правоохоронні органи, органи юстиції або органи державної влади іноземної держави без згоди на те державних органів України та за поданням відповідних державних органів України; 3) якщо громадянство України набуто внаслідок подання завідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів; 4) якщо особа, яка перебуває за межами України, не стала без поважних причин на консульський облік протягом семи років. Поважними причинами вважаються: відсутність дипломатичних представництв або консульських установ України в країні постійного проживання, тривала хвороба, воєнні дії та інші ситуації надзвичайного характеру. За громадянином України не визнається належність до іноземного громадянства до прийняття рішення про втрату громадянства України (стаття 20 Закону № 1636-XII).
7.19.    Наведена редакція статей 1, 18, 20 Закону № 1636-XII була чинною до дати втрати чинності Законом № 1636-XII у зв`язку із набранням чинності Законом № 2235-III.
7.20.    Згідно з пунктами 1, 2 статті 2 Закону № 2235-III законодавство України про громадянство ґрунтується, зокрема, на принципах: єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України; запобігання виникненню випадків без громадянства.
7.21.    Відповідно до статті 3 Закону № 2235-III громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24  серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13.11.1991) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13.11.1991 і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24.08.1991, зазначені у пункті 2, - з 13.11.1991, а в пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.
7.22.    Статтею 17 Закону № 2235-III визначено, що громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.
7.23.    Підстави для втрати громадянства України перелічені в статті 19 Закону № 2235-III, згідно з пунктом 1 частини першої якої такою підставою є, зокрема, добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття.
7.24.    Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто.
7.25.    Не вважаються добровільним набуттям іншого громадянства такі випадки: а) одночасне набуття дитиною за народженням громадянства України та громадянства іншої держави чи держав; б) набуття дитиною, яка є громадянином України, громадянства своїх усиновлювачів унаслідок усиновлення її іноземцями; в) автоматичне набуття громадянином України іншого громадянства внаслідок одруження з іноземцем; г) автоматичне набуття громадянином України, який досяг повноліття, іншого громадянства внаслідок застосування законодавства про громадянство іноземної держави, якщо такий громадянин України не отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави.
7.26.    Згідно із частинами другою та третьою статті 19 Закону № 2235-III положення пунктів 1, 3 частини першої цієї статті не застосовуються, якщо внаслідок цього громадянин України стане особою без громадянства. Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного указу Президента України.
7.27.    Аналіз наведених норм свідчить, що починаючи з 20.05.1997 правовим наслідком добровільного набуття громадянином України громадянства іншої держави є припинення українського громадянства. Підставою для припинення громадянства є його втрата в силу закону, правовим актом, який припиняє громадянство, є указ Президента України, а обов`язковою умовою, за якої припинення громадянства можливе, - якщо це не зробить особу апатридом. Законом № 2235-III встановлено ще одну обов`язкову умову, за якої українське громадянство припиняється, внаслідок його втрати: на момент набуття громадянства іншої держави особа має досягти повноліття. Власне з такою умовою закон пов`язує втрату громадянства України як підставу для його припинення.
7.28.    Велика Палата Верховного Суду вважає, що насамперед у цій справі слід установити обставини щодо того: 1) чи був ОСОБА_1 громадянином України та, відповідно, коли він набув громадянство України; 2) чи набув він добровільно громадянство іншої держави в повнолітньому віці.
7.29.    Відповідно до преамбули Закону № 1636-XII (у редакції, чинній станом на дату отримання позивачем паспорта громадянина України) громадянство України визначає постійний правовий зв`язок особи і Української держави, який знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках.
7.30.    Документом, який підтверджує громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України (частина перша статті 5 Закону № 1636-XII).
7.31.    Як установив суд першої інстанції, у справі є заява ОСОБА_1 (форми Ф1, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.08.1994 № 316) від 03.12.1996 про видачу паспорта України, в якій він зазначив, що проживає в місті Мелітополі Запорізької області; просив видати паспорт громадянина України у зв`язку з досягненням ним шістнадцятиріччя; підтвердив, що він не перебував раніше в іноземному громадянстві (підданстві). На підставі цієї заяви 26.12.1996 Мелітопольський МВ УМВС України в Запорізькій області видав ОСОБА_1 паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , у якому зазначено, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селищі міського типу Слободзея Слободзейського району, Молдова [знаходиться на території невизнаного Придністров`я].
7.32.    Відповідно до статті 72 КАС доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Засобами встановлення таких даних є, зокрема, письмові, речові й електронні докази.
7.33.    При цьому (за правилом частини першої статті 73 КАС) належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
7.34.    Згідно зі статтею 74 КАС суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
7.35.    Велика Палата Верховного Суду вважає правильним установлення судом першої інстанції факту, що ОСОБА_1 з 26.12.1996 є громадянином України, оскільки виданий 26.12.1996 позивачу паспорт громадянина України підтверджує його громадянство.
7.36.    Довід позивача, що він набув громадянство України в 1991 році [цей довід ОСОБА_1 обґрунтовує посиланням на подання ДМС про втрату ним громадянства України, в якому в графі «Дата набуття громадянства України» зазначено 24.08.1991], Велика Палата Верховного Суду відхиляє, керуючись тим, що в поданні ДМС про втрату ОСОБА_1 громадянства України немає жодних посилань на документи, які б це підтверджували, зокрема що позивач на 24.08.1991 постійно проживав на території України. Водночас, як уже було зазначено, допустимим доказом, який підтверджує дату набуття позивачем громадянства України, відповідно до частини другої статті 74 КАС та частини першої статті 5 Закону № 1636-XII є саме паспорт громадянина України. Позивач не наводить доводів щодо наявності обставин, з якими стаття 3 Закону № 2235-III пов'язує набуття громадянства України.
7.37.    За обставинами цієї справи 28.12.2022 Президент України видав Указ № 898/2022, яким постановив вважати позивача таким, що втратив громадянство України, на підставі подання та пропозицій відповідних компетентних органів, висновок яких про наявність підстави для втрати позивачем громадянства України основувався на тому, що він добровільно набув громадянство російської федерації та 15.08.2016, тобто у повнолітньому віці, йому був виданий паспорт громадянина російської федерації серії НОМЕР_1 , про що було зазначено в листі СБУ від 27.12.2022 № 5/3/3/-15273 з додатками, а саме витягом з АС «российский паспорт».
7.38.    Статтею 22 Закону № 2235-ІІІ передбачено, що Президент України: 1) приймає рішення і видає укази відповідно до Конституції України і цього Закону про прийняття до громадянства України і про припинення громадянства України; 2) визначає порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства та виконання прийнятих рішень; 3) затверджує Положення про Комісію при Президентові України з питань громадянства.
7.39.    Пунктом 3 частини першої статті 24 Закону № 2235-ІІІ визначено, що повноваження щодо підготовки подань про втрату особами громадянства України і разом із необхідними документами надсилання їх на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства.
7.40.    Отже, Президент України, реалізуючи надані йому повноваження як глави держави і гаранта додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина, уповноважений приймати рішення і видавати акти про прийняття до громадянства України та про припинення громадянства України.
7.41.    Згідно із частиною восьмою статті 18 Закону України «Про національну безпеку України», пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №  360 (далі - Положення № 360; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), ДМС є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
7.42.    Підпунктом 2 пункту 6 Положення № 360 визначено, що ДМС для виконання покладених на неї завдань має право, зокрема, одержувати безоплатно від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності та їх посадових осіб, а також від громадян та їх об`єднань інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на ДМС завдань.
7.43.    ДМС під час виконання покладених на неї завдань взаємодіє в установленому порядку з іншими державними органами, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, тимчасовими консультативними, дорадчими та іншими допоміжними органами, утвореними Кабінетом Міністрів України, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, громадськими спілками, профспілками та організаціями роботодавців, відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій, а також підприємствами, установами та організаціями (пункт 8 Положення № 360).
7.44.    Нормативно-правовим актом, який згідно із Законом № 2235-III визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України, є Порядок № 215/2001 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
7.45.    Згідно з положеннями пункту 87 Порядку № 215/2001 для припинення громадянства України внаслідок його втрати територіальні органи ДМС, дипломатичні представництва чи консульські установи України готують та подають:
а) подання про втрату громадянства України;
б) документ, що підтверджує перебування особи у громадянстві України;
в) один із таких документів: документ, що підтверджує добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, разом із документом, який підтверджує, що на момент такого набуття громадянин України досяг повноліття (у випадку, передбаченому пунктом 1 частини першої статті 19 Закону № 2235-III);
г) документ, який підтверджує, що громадянин України внаслідок втрати громадянства України не стане особою без громадянства. Такий документ не вимагається в тому випадку, коли оформлення документів про припинення громадянства України внаслідок втрати здійснюється відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 19 Закону № 2235-III [набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону (прийняття до громадянства України) внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів].
7.46.    Пунктом 104 Порядку № 215/2001 визначено, що про виявлення підстави для втрати громадянства України особою, яка проживає на території України, територіальний підрозділ ДМС за місцем проживання особи повідомляє територіальний орган ДМС.
Територіальний орган ДМС перевіряє наявність підстави для втрати громадянства України.
У разі необхідності територіальний орган ДМС може звернутися до органів СБУ для перевірки у межах їх компетенції наявності підстави для втрати громадянства України. Про результати перевірки органи СБУ повідомляють територіальний орган ДМС не пізніш як у двомісячний строк з дня одержання звернення.
У разі підтвердження наявності підстави для втрати громадянства України територіальний орган ДМС готує подання про втрату особою громадянства України та надсилає його разом із документами, передбаченими підпунктами «б» і «в» статті 87 цього Порядку, до ДМС.
ДМС розглядає подання про втрату громадянства України та подані разом із ним документи.
У разі підтвердження наявності підстави для втрати громадянства України ДМС затверджує подання про втрату громадянства України та надсилає його разом із поданими документами до Комісії при Президентові України з питань громадянства (положення пункту 104 в порядку викладення).
7.47.    Згідно з пунктом 111 Порядку № 215/2001 Комісія при Президентові України з питань громадянства перевіряє, зокрема: відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України; підтвердження документами виконання умов прийняття особи до громадянства України та виходу особи з громадянства України, а також наявності підстав для втрати особою громадянства України; відсутність підстав, за наявності яких прийняття особи до громадянства України або припинення особою громадянства України не допускається.
7.48.    За результатами розгляду Комісія при Президентові України з питань громадянства приймає рішення, зокрема, про внесення пропозицій Президентові України щодо подань про втрату громадянства України та документів про припинення громадянства України за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.
7.49.    Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
7.50.    Так, статтею 19 Закону України від 29.06.2004 № 1906-IV «Про міжнародні договори України» конкретизовано, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
7.51.    Законом України від 20.09.2006 № 163-V ратифіковано Європейську конвенцію про громадянство від 06.11.1997 (м. Страсбург, Франція), до якої Україна приєдналася 01.07.2003 із застереженнями до пункту 2 статті 8 цієї Конвенції.
7.52.    Згідно з пунктом 1 статті 7 Європейської конвенції про громадянство держава-учасниця не може передбачати у своєму внутрішньодержавному праві втрату її громадянства ex lege або на ініціативу самої держави-учасниці, за винятком, зокрема, випадку добровільного набуття іншого громадянства. Держава-учасниця не може передбачати у своєму внутрішньодержавному праві втрату її громадянства згідно з пунктами 1 і 2 цієї статті, якщо відповідна особа стане внаслідок цього особою без громадянства, за винятком випадків, зазначених у підпункті «b» пункту 1 цієї статті [набуття громадянства держави-учасниці внаслідок шахрайських дій, подання неправдивих відомостей або приховування будь-якого суттєвого факту, що має відношення до заявника] (пункт 3 статті 7 Конвенції).
7.53.    Відповідно до частини першої статті 5 Конвенції про скорочення безгромадянства (вчинено 30.08.1961 у м. Нью-Йорк, США; дата набрання чинності для України - 23.06.2013) якщо законодавство Договірної Держави передбачає втрату громадянства внаслідок будь-яких змін в особистому статусі відповідної особи, таких як вступ у шлюб, припинення шлюбу, узаконення, визнання або усиновлення, така втрата повинна обумовлюватися володінням іншим громадянством або набуттям іншого громадянства.
За винятком обставин, згаданих у цій статті, жодна особа не втрачає громадянства Договірної Держави, якщо така втрата зробила б цю особу апатридом, хоча така втрата і не є прямо забороненою жодною іншою постановою цієї Конвенції (частина шоста статті 7 Конвенції про скорочення безгромадянства).
Договірна Держава не позбавляє особу її громадянства, якщо таке позбавлення зробило б цю особу апатридом (частина перша статті 8 Конвенції про скорочення безгромадянства).
7.54.    Отже, Європейська конвенція про громадянство та Конвенція про скорочення безгромадянства не виключають права держави визнати особу такою, що втратила громадянство цієї держави, за певних визначених законодавством цієї держави підстав, однак, за умови, якщо така втрата не зробить особу апатридом (особою без громадянства).
7.55.    Правилу міжнародного співтовариства, до якого долучилася й Україна, щодо забезпечення захисту осіб від безгромадянства кореспондують наведені вище норми пункту 1 частини першої та частини другої статті 19 Закону № 2235-III.
7.56.    Крім того, нормами пунктів 87, 104, 110, 111 Порядку № 215/2001 встановлено організаційно-правові запобіжники необґрунтованого висновку про можливість припинення громадянства України у вигляді перевірки підстав для цього територіальним органом ДМС, затвердження подання про припинення громадянства ДМС (після відповідної перевірки); підтвердження подання визначеними правовими нормами документами; попереднього опрацювання цих документів та перевірки наведених у них обставин і підстав відповідним структурним підрозділом Офісу Президента України та Комісією з питань громадянства. 
7.57.    Слід зазначити, що підпунктом «г» пункту 87 Порядку № 215/2001 не визначено вичерпного переліку документів, їх форми, змісту, суб`єкта видання, якими може підтверджуватися, що особа внаслідок втрати громадянства України не стане особою без громадянства. Отже, таким документом може бути і той, що підтверджує перебування громадянина України у громадянстві іншої держави.
7.58.    За змістом статей 1, 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2229-XII «Про Службу безпеки України» (далі - Закон № 2229-XII) на СБУ як на державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці. До завдань СБУ також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.
7.59.    Згідно з пунктами 1, 4, 8, 19 статті 24 Закону № 2229-XII відповідно до своїх основних завдань СБУ зобов`язана: здійснювати інформаційно-аналітичну роботу в інтересах ефективного проведення органами державної влади та управління України внутрішньої і зовнішньої діяльності, вирішення проблем оборони, соціально-економічного будівництва, науково-технічного прогресу, екології та інших питань, пов`язаних з національною безпекою України; здійснювати контррозвідувальні заходи з метою попередження, виявлення, припинення і розкриття будь-яких форм розвідувально-підривної діяльності проти України; здійснювати відповідно до законодавства профілактику правопорушень у сфері державної безпеки; здійснювати функцію технічного регулювання у сфері спеціальних технічних засобів для зняття інформації з каналів зв`язку та інших технічних засобів негласного отримання інформації.
7.60.    На підставі пунктів 2, 12 частини першої статті 25 Закону № 2229-XII СБУ, її органам і співробітникам для виконання покладених на них обов`язків надається право: подавати органам державної влади, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям усіх форм власності обов`язкові для розгляду пропозиції з питань національної безпеки, у тому числі із забезпечення охорони державної таємниці; в інтересах контррозвідки і оперативно-розшукової діяльності створювати інформаційні системи та вести оперативний облік в обсязі і порядку, що визначаються завданнями, покладеними на СБУ цим Законом.
7.61.    Статтею 16 Закону № 2229-XII передбачено, що для вирішення покладених завдань СБУ може встановлювати контакти з органами безпеки іноземних держав і взаємодіяти з ними на підставі норм міжнародного права, відповідних договорів та угод.
7.62.    За такого правового регулювання, як правильно виснував суд першої інстанції, СБУ, виконуючи покладені на неї завдання щодо попередження, виявлення, припинення та розкриття протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України, наділена необхідним обсягом повноважень, які дозволяють їй виявити факт набуття громадянином України громадянства іншої держави і повідомити про це компетентні органи.
7.63.    Наявність підстав для втрати позивачем громадянства України підтверджено належними та допустимими доказами, оскільки копії матеріалів з питань громадянства України, за якими Президент України прийняв рішення про припинення громадянства позивача та видав Указ № 898/2022 (в частині, що стосується позивача), у своїй сукупності підтверджують факт добровільного набуття позивачем громадянства російської федерації у 2016 році.
7.64.    Велика Палата Верховного Суду не встановила підстав для обґрунтованого сумніву стосовно достовірності встановлених СБУ обставин щодо набуття позивачем громадянства російської федерації, які й обумовили прийняття Президентом України рішення про припинення йому українського громадянства.
7.65.    Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає необґрунтованими й такими, що не підтверджуються допустимими доказами, доводи позивача про те, що він набув громадянство російської федерації 20.02.1996, тобто в неповнолітньому віці.
7.66.    Позивач на підтвердження набуття 20.02.1996 громадянства російської федерації надав: паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_6 , на першій сторінці якого наявна відмітка, проставлена консульством російської федерації в Республіці Молдова, про набуття позивачем громадянства російської федерації (росії) 20.02.1996; листи МВД росії від 25.10.2023 та від 31.10.2023, у яких зазначено однакову інформацію про те, що ОСОБА_1 набув громадянство російської федерації 20.02.1996 як громадянин колишнього СРСР, який проживав на території держави, що входила до складу колишнього СРСР, слідуючи на проживання як неповнолітній за одним із батьків, за рішенням посольства російської федерації в Молдові від 20.02.1996 №  004486900 на підставі пункту «г» статті 18 чинного на той час закону рф «Про громадянство російської федерації».
7.67.    Як установив суд першої інстанції, ОСОБА_1 народився в селищі міського типу Слободзея Слободзейського району, Молдова, що знаходиться на території невизнаного Придністров`я, яке, своєю чергою, міжнародна спільнота, міжнародне право та Україна в міждержавних договорах визнає частиною Молдови. 
7.68.    Водночас 26.12.1991 Рада республік Верховної Ради СРСР прийняла декларацію № 142-Н, у якій, зокрема, зазначено, що у зв`язку з утворенням Співдружності Незалежних Держав Союз РСР як держава та суб`єкт міжнародного права припинив своє існування.
7.69.    27.08.1991 парламент Республіки Молдова ухвалив Декларацію про незалежність Республіки Молдова. 29.07.1994 була прийнята Конституція Республіки Молдова, яка набрала чинності 27.08.1994.
7.70.    05.06.1991 був прийнятий Закон «Про громадянство Республіки Молдова», який набув чинності 9 липня того ж року, а 09.11.1994 парламент Республіки Молдова ухвалив Закон «Про посвідчувальні особу документи національної паспортної системи», відповідно до якого документами, що посвідчують особу, є паспорти громадян Республіки Молдова або проїзні документи для осіб без громадянства.
7.71.    Тобто паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_6 , на який посилається позивач на підтвердження отримання ним громадянства російської федерації 20.02.1996, фактично був виданий неіснуючою в 1995 році державою.
7.72.    Крім того, варто зазначити, що 06.12.2018 був прийнятий Закон України № 2643-VIII «Про припинення дії Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією», та 01.12.2022 прийнятий Закон України № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року».
7.73.    До того ж у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24.02.2022 Україна розірвала дипломатичні відносини з росією.
7.74.    Отже, з урахуванням зазначеного та виходячи з положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 КАС, не можуть визнаватися допустимими доказами у справі паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_6 , який виданий неіснуючим державним утворенням, та листи МВД росії від 25.10.2023, від 31.10.2023, з якою Україна припинила дипломатичні відносини, оскільки вони одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
7.75.    Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.09.2024 у справі № 990/163/23 виснувала, що об`єктивний зміст понять «втрата громадянства», «припинення громадянства», «позбавлення громадянства» полягає у тому, що особа втрачає статус громадянина відповідної держави (правовий зв`язок з державою), однак різняться ці поняття тим, що вони передбачають різні способи припинення громадянства держави, а це, у свою чергу, підтверджує нетотожність понять «втрата громадянства» та «позбавлення громадянства» в розумінні Конституції України та Закону № 2235-III.
7.76.    У статті 25 Конституції України закріплено як принцип «неможливості позбавлення громадянина України громадянства України», так і принцип «права змінити громадянство».
7.77.    Добровільне набуття повнолітнім громадянином України громадянства іншої держави (держав) є підставою для втрати ним громадянства України. Водночас цей факт не є підставою для автоматичної втрати громадянства України. Юридичний факт «втрати громадянства» набуває довершеності з постановленням Президентом України відповідного указу.
7.78.    Та обставина, що позивач міг і мав знати, що українське законодавство виключає множинність громадянства, якщо громадянство іншої держави набуто особою, яка досягла повноліття, добровільно, як і правові наслідки такої множинності, не викликає сумніву. Немає сумніву і в тому, що позивач не міг не усвідомлювати, що стосовно нього може бути прийнято указ про припинення громадянства, адже одним із принципів законодавства України про громадянство є рівність перед законом громадян України незалежно від підстав, порядку і моменту набуття ними громадянства України. Разом з тим позивач не вчинив волевиявлення на збереження українського громадянства.
7.79.    Варто наголосити, що законодавство України не виключає поновлення у громадянстві після його втрати. Так, згідно з пунктом 4 частини  першої статті 6 Закону № 2235-ІІІ громадянство України набувається внаслідок поновлення громадянства (порядок поновлення громадянства визначено статтею 10 цього ж Закону). Винятків із цього правила щодо позивача закон не установлює.
7.80.    Наведені висновки узгоджуються з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, сформованою в подібних правовідносинах [до прикладу, постанови від 23.03.2023 у справі № 9901/276/21 (провадження № 11-4заі23), від 30.05.2024 у справі № 990/49/23 (провадження № 11-15заі24)].
7.81.    Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду висновує, що за встановлених у цій справі обставин у зіставленні з правовим регулюванням спірних правовідносин Президент України, реалізуючи надані йому повноваження щодо прийняття рішення про припинення громадянства України та постановляючи Указ № 898/2022 в оспорюваній частині, діяв у межах повноважень, визначених пунктом  26 частини першої статті 106 Конституції України, пунктом 1 частини першої статті 22 Закону № 2235-ІІІ, та з урахуванням подання та пропозицій відповідних компетентних органів.
7.82.    Довід позивача про порушення його прав, гарантованих статтею 25 Конституції України як нормою прямої дії, оскільки він як громадянин України не міг бути позбавлений громадянства України всупереч його волі, не є слушним. Відповідач не вчинив дій, спрямованих на позбавлення позивача громадянства України, тоді як позивач вчинив дії, спрямовані на втрату громадянства України, оскільки в повнолітньому віці добровільно набув громадянство іншої держави.
7.83.    Велика Палата Верховного Суду також відхиляє як такий, що не ґрунтується на нормах права, довід позивача в апеляційній скарзі про недоведення відповідачем правомірності оскаржуваного Указу (в оспорюваній частині) з огляду на те, що відповідач не надав відзив за позов. Відповідно до частини четвертої статті 159 КАС неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову. Проте згідно з нормами статті  90 КАС суд оцінює докази за внутрішнім переконанням на підставі їх безпосереднього, всебічного, повного та об`єктивного дослідження. Принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі (одна з основних засад адміністративного судочинства відповідно до частини третьої статті 2 КАС) зобов`язує суд вжити визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, в тому числі з власної ініціативи, незалежно від процесуальних дій учасників справи. З цих мотивів неподання відзиву не є безумовною підставою для задоволення позову.
7.84.    Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства та висновків суду першої інстанції не спростовують.
7.85.    Рішення Касаційного адміністративного суду від 02.04.2025 відповідає вимогам статті 242 КАС щодо законності та обґрунтованості судового рішення, а доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції в цьому рішенні, не містять підстав для його зміни чи скасування.
8.            Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
8.1.       Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
8.2.       Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права (частина перша статті 316 КАС).
8.3.       Оскільки Касаційний адміністративний суд розглянув справу з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у рішенні висновків, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 266, 308, 310, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02.04.2025 у справі № 990/312/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий суддя                                                                                    В. Ю. Уркевич
Суддя-доповідачка                                                                                   Є. А. Усенко
Судді:                                    О. О. Банасько                                            С. Ю. Мартєв
                                                О. Л. Булейко                                              К. М. Пільков
О. А. Губська                                               С. О. Погрібний
                                                А. А. Ємець                                                  Н. С. Стефанів
                                                Л. Ю. Кишакевич                                        Т. Г. Стрелець
                                                В. В. Король                                                 О. В. Ступак
                                                С. І. Кравченко                                           І. В. Ткач
                                                О. В. Кривенда                                            О. С. Ткачук
                                                                                                                        Н. В. Шевцова