ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/7195/21  Номер провадження 22-ц/814/1045/25	Головуючий у 1-й інстанції Шаповал Т. В.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючий суддя Лобов О.А.,
судді: Одринська Т.В., Панченко О.О., 
розглянув в порядку письмового провадження без виклику учасників у м.Полтаві справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2024 року (час ухвалення судового рішення і дата виготовлення повного текста судового рішення не зазначені) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Харкова з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 52 695,37 грн та судовий збір.
В обґрунтування позову посилався на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 05.10.2010 відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором б/н від 05.10.2010 за станом на 20.07.2021 заборгованість становить 52 695,37 грн, яка складається з: 39 050,13 грн - заборгованість за тілом кредиту, 13 645,24 грн - заборгованість за відсотками. 

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2024 року позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 05.10.2010 в розмірі 19 100 грн 00 коп. та судовий збір в розмірі 822 грн 64 коп., а всього 19 922 грн 64 коп.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції помилково визначив суму фактично отриманої (використаної) відповідачем кредитних коштів, обмежившись сумою у розмірі 19 100 грн, та належним чином не дослідив банківську виписку по картковому рахунку.
Зазначається, що із банківської виписки вбачається, що відповідач активно користувався кредитною карткою, систематично здійснював розрахунки та платежі, а також зняття готівки в банкоматах, виключно за рахунок кредитних коштів. При цьому, використовуючи кредитні кошти, відповідач не здійснив повне погашення заборгованості, у зв`язку з чим станом на 20.07.2021 заборгованість за простроченим тілом кредиту складає суму у розмірі 39 050,13 грн.
Однак, відповідач належним чином не спростував суму фактично отриманих (використаних) ним кредитних коштів, контррозрахунків не надав, не заявляв про проведення судово-економічної експертизи.

Відзив до Полтавського апеляційного суду не надходив, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права. 
З матеріалів справи убачається, що 05 жовтня 2010 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, після укладення договору від 05.10.2010 №б/н, банком кредитний ліміт позивачу був визначений у розмірі 8 000 грн, який в подальшому був збільшений: 31.01.2017 року до 19 100 грн; 09.07.2018 року до 0,00 грн.(а.с.69).
Відповідно до наданих банком розрахунків, за станом на 20.07.2021 заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором становить: 52 695,37 грн., яка складається з: 39 050,13 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 13 645,24 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦПК України.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що доказів на підтвердження факту встановлення для ОСОБА_1 кредитного ліміту в розмірі 39 050.13 грн банком не надано, а також стороною позивача не надано суду доказів, з яких можливо встановити строк дії договірних відносин, які виникли між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 та, відповідно, існування у позичальника прострочених зобов`язань, тому вимоги позивача в частині стягнення з ОСОБА_1 13 645,24 грн заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦПК України, задоволенню не підлягають.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним. Якщо сторони в належній формі досягли усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.»
На підтвердження заявлених вимог Банк надав суду світлокопію анкети-заяви (а.с.71-72), яка не містить істотних умов договору: суми кредиту, розміру процентів за користування кредитом, строків повернення коштів, тощо, та витяг з Умов і правил надання банківських послуг (а.с.74-114).
Зазначені документи з підстав наведених вище не є такими, що підтверджують узгодження між сторонами усіх істотних умов укладеного договору, зокрема суми кредиту, строків повернення кредитних коштів, проценти за користування кредитними коштами, штрафні санкції за порушення умов договору, тощо. 
Перевіряючи обґрунтованість вимог Банку про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, апеляційний суд керується такими міркуваннями. 
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». 
Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04 липня 2018 року.
Банком суду надана виписка по рахунку відповідача (а.с.44-68), якою підтверджується видача та повернення коштів за укладеним договором.
Достовірність відомостей, зазначених у виписці по рахунку, відповідачем не спростована. 
Дослідивши дані, що містяться у виписці по рахунку, апеляційний суд встановив, що загальна сума надходжень на рахунок за період з жовтня 2010 року по березень 20202 року становить 149 119,23 грн, а сума витрат – 165 168,45 грн, отже сума заборгованості за фактично витрачені і повернуті кредитні кошти становить 16 049,22 грн (165 168,45 грн – 149 119,23 грн). 
Такий підхід до визначення заборгованості узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року по справі № 545/2248/17.
Стосовно вимоги про стягнення процентів апеляційний суд зауважує, що згідно позовної заяви і долученого розрахунку заборгованості (т.1 а.с.3, 9-43) банк нарахував проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України у сумі 13 645,24 грн, проте за змістом ч.2 ст.625 ЦК України та згідно сталої судової практики стягнення відсотків та інфляційних втрат є інструментом захисту майнових прав кредитора поза межами строку дії договору (кредитного), оскільки сторони у самому договорі вправі погодити порядок і розмір сплати процентів за користування грошовими коштами. У межах розгляду цієї справи встановлено, що сторонами у передбачений законом спосіб не погоджені умови сплати процентів за користування кредитними коштами, а згідно наданого суду розрахунку проценти, як зазначено у позові за ч.2 ст.625 ЦК України, нараховані під час дії укладеної угоди, тобто у межах строку кредитного договору. 
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог. а саме про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за тілом кредиту у розмірі 16 049,22 грн. 
Оскільки позов банку задоволений на 30,45%, то відповідно до ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь АТ КБ «Приватбанк» 691,21 грн судового збору за подачу позову до суду та 829,46 грн за подачу апеляційної скарги, а всього 1 520,67 грн.
Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково. 
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. 
Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 05.10.2010 у розмірі 16 049,22 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» судовий збір у розмірі 1 520,67 грн.
В іншій частині позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 16 червня 2025 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді Т.В. Одринська 

О.О. Панченко