ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 606/2423/24	Головуючий у 1-й інстанції Малярчук В.В. 	
Провадження № 22-ц/817/563/25 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2025 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Костів О. З., Хома М. В., 

розглянувши у письмовому провадженні, без виклику сторін, цивільну справу № 606/2423/24 за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України, інтереси якого представляє Рудьківський Сергій Андрійович, на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 18 березня 2025 року, ухваленого суддею Малярчуком В.В., у справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

В С Т А Н О В И В:
у грудні 2024 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з відшкодуванням виплати у розмірі 69475,00 грн. 
В обґрунтування позову посилається на те, що 05.11.2021 відповідач, керуючи автомобілем «Skoda», д.н.з. НОМЕР_1 , в м. Дубно допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , яка від отриманих тілесних ушкоджень померла. Обставини зазначеної ДТП встановлені та підтверджуються Витягом з ЄРДР кримінальному провадженні № 12021181040000407; довідкою Національної полії про ДТП. На дату скоєння цієї пригоди відповідач не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, про що свідчить відсутність інформації щодо страхування транспортного засобу, яким керував відповідач, в Єдиній централізованій базі даних МТСБУ. Потерпіла особа з метою отримання відшкодування звернулася з відповідною заявою до Моторного (транспортного) страхового бюро України, на підставі п.п. «а» п. 41.1. ст. 41 та ст. 27 Закону в редакції, яка діяла на момент ДТП. МТСБУ здійснило виплату відшкодування потерпілій особі в розмірі 69475,00 грн, з яких: 16900,00 грн. - витрати на поховання; 8725,00 грн. - витрати на поховання; 43850,00 грн. - витрати на поховання. Таким чином, МТСБУ виконало покладений на нього Законом обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної з вини власника транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до ст. 1191 ЦК України, п.п. 38.2.1 та 38.2.5 п. 38.2 ст. 38 Закону, МТСБУ після сплати страхового відшкодування отримало право подати регресний позов до відповідача. Станом на дату подання позовної заяви, відповідачем не відшкодовано витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування. 
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 18 березня 2025 року у задоволенні позову Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу — відмовлено.
В апеляційній скарзі представник Моторного (транспортного) страхового бюро України — Рудьківський С.А. просить скасувати рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 18 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги представник заявника зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність яких пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки.
Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Аналіз вищезазначеного дає підстави дійти висновку про те, що відсутність встановленої вини відповідача не звільняє його від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.
Отже, вважають, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку та відмовив позивачу у задоволені позову на підставі відсутності вини відповідача.
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу представника Моторного (транспортного) страхового бюро України — Рудьківського С.А., у якому зазначив, що закриття кримінального провадження за відсутністю складу кримінального правопорушення підтверджує його невинуватість. Відсутність вини в контексті кримінального провадження виключає відповідальність у цивільно-правовій площині.
Щодо суми страхових виплат то, у додатках до позовної заяви зазначено про долучення копій доказів, понесених витрат позивачем з оплати відшкодування потерпілій особі. Однак у наявних матеріалах справи такі документи відсутні, а відтак така відсутність унеможливлює визначення їх цільового призначення та законності включення до загальної суми відшкодування.
Крім цього, варто зауважити, що усі фактичні витрати, пов`язані з похованням ОСОБА_2 , були понесені особисто ним. З метою підтвердження даного факту він заявляв клопотання про допит потерпілої особи, ОСОБА_3 , яка мала підтвердити обставини здійснення ним відповідних витрат. Однак, вказане клопотання судом першої інстанції було безпідставно проігноровано, не надано йому належної оцінки та не винесено відповідної ухвали про його задоволення або відмову.
       Частиною 1 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.
       Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що згідно з довідкою № 3021310390756714 про дорожньо-транспортну пригоду, 05.11.2021 року приблизно о 18 годині 40 хвилин водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Skoda» н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Кременецька, що в м. Дубно, Рівненської області, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , яка від отриманих травм померла.
Згідно з Єдиного реєстру досудових розслідування за цим фактом було відкрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, відомості про яке 05.11.2021 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021181040000407 (а.с. 11).
На дату скоєння вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди відповідач не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджує інформація з бази МТСБУ від 05.11.2021 року.
ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 14).
21.10.2022 представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про долучення документів на виплату страхового відшкодування, у якій просив, долучити оригінал товарного чеку - витрати на поховання сумі 16900 грн (а.с. 16).
05.07.2023 представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з заявою про долучення документів на виплату страхового відшкодування, у якій просив, долучити оригінал товарного чеку - витрати на поховання в сумі 8725 грн (а.с. 15).
14.07.2023 представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з заявою про виплату страхового відшкодування, у якій просив, що з урахуванням наданих до даної заяви на виплату документів, виплатити страхове відшкодування пов`язане із витратами на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника в сумі 43850 грн (зворот а.с. 5).
Згідно з наказів Моторного (транспортного) страхового бюро України (справа № 81780) про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих наказано: сплатити на рахунок отримувача грошові кошти в сумі 16900 грн., 8725 грн., 43850 грн (а.с. 21-23).
З довідок Моторного (транспортного) страхового бюро України № 1, від 08.05.2023 року, № 2 від 17.07.2023 року, № 3 від 25.07.2023 року видно, що грошові кошти виплачені представнику ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в сумі 16900 грн, 8725 грн, 43850 грн на поховання (звороти а.с. 21-23).
Також платіжними інструкціями № 921973 від 09 травня 2023 року, № 973534 від 19 липня 2023 року та № 973790 від 28 липня 2023 року підтверджено виплату по справі № 81780 страхового відшкодування на суми 16900 грн, 8725 грн та 43850 грн відповідно (а.с. 24-25).
Враховуючи наведене, загальний розмір фактично понесених витрат МТСБУ склав 69475 грн.
Згідно з постанови заступника начальника слідчого відділення Дубенського РВП ГУНП в Рівненській області про закриття кримінального провадження від 30.11.2023 року кримінальне провадження № 12021181040000407 від 05.11.2021 року за ч. 2 ст. 286 КК України закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального провадження.
Як вбачається із даної постанови, оцінка дій пішохода ОСОБА_2 не потребує спеціальних пізнань в області автотехніки, а тому виходить за межі компетенції експерта-автотехніка в зв`язку з чим може бути здійсненна органами слідства суду самостійно, відповідно до вимог розділу 4 «Права та обов`язки пішоходів» Правил дорожнього руху України. В даній дорожній ситуації водій автомобіля «Skoda» н.з. НОМЕР_1 , не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом своєчасного екстреного гальмування.
В діях водія автомобіля «Skoda» н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з скоєнням даної дорожньо-транспортної пригоди, не вбачається. Причиною настання даної ДТП, з технічної точки зору, є та обставина що об`єктивна видимість пішохода ОСОБА_2 , яка із-за задньої частини зустрічного транспортного засобу виходила на смугу руху автомобіля «Skoda» н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , наставала з такої віддалі, яка вже була недостатньою для уникнення наїзду.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 загинула, однак в діях водія автомобіля «Skoda» н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з скоєнням даної дорожньо-транспортної пригоди, не вбачається, що згідно положень пункту 27.1 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виключає виплату страхового відшкодування та відповідно відшкодування шкоди в порядку регресу. 
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів в повному обсязі погодитися не може з огляду на таке.
Частинами 1-3 статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. 
Частиною 1 статті 1201 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. 
Згідно з частинами 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Як зазначається в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.05.2016 року по справі №607/18544/14-ц шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано смертю фізичної особи. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.
Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа №336/3665/16-ц).
Відповідно до правової позиції висловленої у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року № 61-10154св18 (справа №355/812/17) вбачається, що власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.
Як вбачається з матеріалів справи, що за наслідками скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 05.11.2021 було розпочато кримінальне провадження № 12021181040000407 відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 286 КК України, яке 30.11.2023 було закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.
Однак, у вказаному кримінальному провадженні слідчим не встановлено обставин непереборної сили або умислу потерпілого.
З огляду на зазначене, немає підстав вважати, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого. 
Разом з цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Згідно зі статті 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до пункту 21.1 статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.
Згідно з пунктом 39.2.1 статті 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Пунктом 39.2.1 статті 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що основними завданнями МТСБУ є, зокрема, здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.
МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі (підпункт «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Згідно з підпунктом 38.2.1. пункту 38.2. статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
Отже, законом встановлено порядок стягнення коштів, виплачених МТСБУ на відшкодування шкоди особі потерпілій у ДТП, саме в порядку регресу, якщо така шкода спричинена власником транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Враховуючи те, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на час ДТП не була застрахована у передбаченому законом порядку, МТСБУ здійснило виплату страхового відшкодування батькам потерпілої особи, тому колегія суддів приходить до висновку, що наявні передбачені підпунктом 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підстави для стягнення такої виплати в порядку регресу з винної особи на користь МТСБУ. 
Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 на те, що у матеріалах справи відсутні докази виплати позивачем потерпілій особі відшкодування, оскільки на аркушах справи 24-25 долучені платіжні інструкції № 921973 від 09 травня 2023 року, № 973534 від 19 липня 2023 року та № 973790 від 28 липня 2023 року згідно наказів № 3/8320 від 08.05.2023 року, № 3/12638 від 17.07.2023 року, № 3/13102 від 25.07.2023 року, з яких вбачається загальна суми виплати у розмірі 69475 грн. 
Щодо понесених витрат, то до матеріалів справи долучено товарні чеки від 06.11.2021 року на суму 8725 грн (зворот а.с. 15), товарний чек від 06.11.2021 року на суму 16900 грн (зворот а.с. 16), товарний чек від 05 липня 2023 року на суму 16500 грн.
Також надуманим є твердження ОСОБА_1 про те, що у даній ДТП відсутня його вина, а тому відсутність вини в контексті кримінального провадження виключає відповідальність у цивільно-правовій площині.
Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18); від 26 квітня 2022 року у справі №184/1641/20 (провадження №61-14226св21).
У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення.
Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.
Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною. Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14 та Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі №184/1641/20 ( провадження №61-14226св21).
Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Правила частини другої статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відсутність вини водія незабезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 3, 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення по справі, яким позов слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого майнового відшкодування в порядку регресу у сумі 69475 грн. 
Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
       Враховуючи, що судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу задоволено, тому на користь МТСБУ слід стягнути витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 3028 грн за подання позовної заяви та 4542 грн за подання апеляційної скарги. 
       Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України, інтереси якого представляє Рудьківський Сергій Андрійович, задовольнити.

       Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 18 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу — задовольнити.

       Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП — НОМЕР_3 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України понесені витрати, пов`язані з відшкодуванням шкоди внаслідок ДТП у розмірі 69475 грн.

       Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП — НОМЕР_3 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України витрати з оплати судового збору за подання позову у розмірі 3028 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 4542 грн.

       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча                                                                 Н.М. Храпак

Судді:                                                                         О.З. Костів

                                                                                       М.В. Хома