ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/16394/24                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Панова Г. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  02 липня 2025 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Файдюка В.В., секретар судового засідання Євгейчук Ю.О., за участі представника позивача Волошиної Н.Л., представника відповідача Прутенського К.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 р. у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний комплекс «Універсал» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві   про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

  В С Т А Н О В И В : 
Рух справи.
13.01.2024 до Київського окружного адміністративного суду надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний комплекс «Універсал» (надалі - ТОВ «Будівельний комплекс «Універсал») до Головного управління ДПС у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у місті Києві від 15 січня 2024 року №  00027490704.
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що позивач не згоден з висновками відповідача, які він виклав у акті перевірки, а саме те, що між позивачем та його контрагентоми фактично не відбувались господарські операції, тому не простежується ланцюг придбання реалізованої позивачу продукції, і у контрагентів позивача недостатня кількість господарських ресурсів для виконання робіт (послуг), і не надано окремих документів про якість продукції.
Позивач наголосив, що такі висновки податкового органу щодо не підтвердження реальності здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами є безпідставними, спростовуються  наданими позивачем первинними документами, які мають усі необхідні реквізити, а тому позивачем правомірно сформовано податковий кредит за наслідками здійснення таких господарських відносин.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 позовні вимоги задоволено у повному обсязі: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у місті Києві від 15 січня 2024 року №  00027490704.
Приймаючі рішення у справі суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки правомірність спірних рішень не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами. 
Відповідачем подано апеляційну скаргу, в  якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимоги відмовити у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим,  що операції між позивачем та його контрагентами не мали реального характеру здійснення операцій щодо поставки товарно-матеріальних цінностей на адресу позивача, оскільки податковий орган встановив про неможливість простеження ланцюгу придбання товару, підтвердження факту придбання товару та реальності здійснення господарських операцій по ланцюгу, і документування зроблено без фактичного здійснення операцій, а саме щодо перевезення, зберігання або власного виробництва, що свідчить, на думку апелянта, про недостовірність інформації, зазначеної в первинних документах.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2025 відкрито апеляційне провадження та витребувано справу зі суду першої інстанції, та після надходження справи ухвалою від 30.05.2025р. призначено у відкрите судове засідання на 02.07.2025. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наголошено на правильності висновків суду першої інстанції.
У судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги, представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою і задоволенню не підлягає за огляду на таке. 

Обставини справи. 
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що на підставі направлень від 18.02.2022 № 3210/26-15-07-04-05, №3211/26-15-07-04-05, виданих Головним управлінням ДПС у м. Києві та наказу Головного управління ДПС у м. Києві від 11.02.2022 № 962-11 виданого на підставі підпункту  78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI, зі змінами і доповненнями (далі -  ПК України), у зв`язку зі змінами п.п. 69.35 п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення»  Податкового кодексу України від 02.10.2010 № 2755-VI, внесеними  Законом України від 09 листопада 2023 року №3453-IХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо скасування мораторію на проведення податкових перевірок»  проведено документальну позапланову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового законодавства України Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНИЙ КОМПЛЕКС «УНІВЕРСАЛ» (код 37588619) при визначенні по взаємовідносинах з ТОВ «ФАРГОСТРОНГ» (попередня назва ТОВ «БК БУДІВЕЛЬНИЙ МАЙДАНЧИК») (код 42568924) за квітень, травень, червень, серпень 2019 року та з ТОВ «БУДЕЛЕКТРОГРУП» (попередня назва ТОВ «БГ «БУДДЕКОРСЕРВІС») (код 42558649) за вересень 2019 року, показників декларацій з податку ва додану вартість та за результатами цієї перевірки складено акт від 15.12.2023 № 83316/26-15-07-04-05/37588619 (т.1 а.с.71).
Зазначений акт містить висновок, що перевіркою встановлено порушення позивачем п.  198.1,  198.3,  198.6 ст. 198, п.  201.10 ст. 201 Податкового кодексу України  (далі -  ПК України), Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів Україна від 28 січня 2016 року №21, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму загальну суму 1 850  524,00 грн., в тому числі: за квітень 2019 - 262  605,00 гривень; за травень 2019 - 533  586,00 гривень; за червень 2019 - 481  000,00 гривня; за вересень 2019 - 573  333,00 гривні.
На підставі висновків вказаного акту перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення - рішення від 15.01.2024 № 00027490704, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 2 313 155,00 грн., з яких 1 850 524,00 грн.  податкове зобов`язання та на підставі пункту  123.2 статті 123 ПК України  застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 462 631,00 грн. (т.1 а.с.69).
Позиач не погодившись з податковим повідомленням-рішенням, подав скаргу до контролюючого ДПС України та згідно Рішенням ДПС України від 04.04.2024 № 9564/6/99-00-06-01-02-06 податкове повідомлення-рішення від 15.01.2024 № 00027490704 залишено без змін, а скаргу - без задоволення (т.1 а.с.138).
Вищенаведені обставини підтверджені належними та допустимими доказами, і не є спірними. 

Нормативно-правове  обґрунтування.
Відповідно до положень ч.1-4 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно вимог ч.1-4 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права та обов`язки платників податків, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються  Податковим кодексом України від 02.12.2010 №2755-VI  (з наступними змінами та доповненнями, чинними на час виникнення спірних відносин, далі -  ПК України).
Підпунктом 20.1.4. пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України  органам державної податкової служби надане право проводити перевірки платників податків (крім Національного банку України) в порядку, встановленому цим Кодексом. Порядок проведення перевірок визначений статтями 75-86 Податкового кодексу України.
Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України (далі - ПК України) платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Підпунктами 9.1.1, 9.1.3 пункту 9.1 статті 9 ПК України встановлено, що податок на прибуток підприємств та податок на додану вартість віднесено до загальнодержавних податків.
В силу пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Згідно з пунктом 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:
  а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;
  б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);
    в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;
  г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Пунктами 198.2, 198.3 статті 198 ПК України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
    Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:
    придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг;
    придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.
    Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
    Пунктом 198 статті 198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
  Згідно з пунктом 201.1 статті 201 ПК України платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних.
У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов`язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).
В силу вимог пункту 201.4 статті 201 ПК України податкова накладна складається у день виникнення податкових зобов`язань продавця.
Відповідно до пункту 201.10 статті 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
  Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
  Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та/або порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період.
Згідно з підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.
Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.
В силу пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
  Відповідно статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV (далі - Закон №996-XIV) що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
  Статтею 2 Закону №996-XIV визначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.
    Згідно частини першої статті 3 Закону №996-XIV метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства.
    Частиною другою статті 3 Закону №996-XIV визначено, що бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
  Згідно вимог частин першої, другої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
                    
Висновки суду.
Таким чином, вищевказані нормами закону дають підстави зробити висновок, що при розгляді справи по суті слід надати аналіз реальності господарської діяльності позивача з його контрагентами через подані сторонами документи податкової звітності та бухгалтерського обліку та відповідності їх дійсному економічному змісту,  та визначитися чи мали ці господарські операції ознаки спричинення зміни майнового стану платника податків. 
Так матеріалами справи підтверджено, що відповідач під час перевірки зробив висновок про нереальність господарський операцій позивача з його контрагентами через аналіз податкової інформації не контрагентів позивача, а інших підприємств, які не мали договірних відносин з позивачем,   тобто по ланцюгу між підприємствами, тобто  відповідачем ставляться під сумнів господарські відносини між позивачем із його контрагентами: з ТОВ «ФАРГОСТРОНГ» (попередня назва ТОВ «БК БУДІВЕЛЬНИЙ МАЙДАНЧИК» (код 42568924) та з ТОВ «БУДЕЛЕКТРОГРУП» (попередня назва ТОВ «БГ «БУДДЕКОРСЕРВІС») (код 42558649) по ланцюгу постачання.
Проте, такий висновок відповідача спростовується наданими позивачем первинними документами, до оформлення яких у відповідача зауваження відсутні.
Щодо контрагента ТОВ «ФАРГОСТРОНГ» (попередня назва ТОВ «БК БУДІВЕЛЬНИЙ МАЙДАНЧИК» (код 42568924), встановлено, що між позивачем та ТОВ «БК БУДІВЕЛЬНИЙ МАЙДАНЧИК» (Підрядник), яке зареєстроване як юридична особа, діє у відповідності до законодавства України та є платником податку на прибуток на загальних умовах, в особі директора Белінського Ігоря Анатолійовича, в спірний період укладено договори субпідряду від 20.02.2019 №20-02/19, 22.02.2019 № 22-02/19, від 25.02.2019 № 25-02/19,  від  02.04.2019 № 02-04/19, від 18.04.2019 № 18-04/19, від 13.05.2019 № 13-05/19, від 16.05.2019 № 16-05/19, від 18.06.2019 № 18-06/19, від 19.06.2019 № 19-06/19, від 15.07.2019 № 15-07/19.
Вказані договори містять всі необхідні реквізити, найменування, печатки та підписи сторін. Крім того, по кожному договору складені акти приймання-передачі проектних документацій та Додаткові угоди, в яких описані будівельно-монтажні роботи, які не охоплені основними договорами, вся інформація про відображення операцій міститься в оформлених на виконання договорів первинних документах, які були представлені до перевірки та в судовому засіданні позивачем.
Щодо контрагента ТОВ «БУДІВЕЛЬНА ГРУПА «БУДДЕКОРСЕРВІС» (попередня назва ТОВ «БГ «БУДДЕКОРСЕРВІС») (код 42558649), встановлено, між позивачем та ТОВ «БУДІВЕЛЬНА ГРУПА «БУДДЕКОРСЕРВІС» (Підрядник), яке зареєстроване як юридична особа, діє у відповідності до законодавства України та є платником податку на прибуток на загальних умовах, в особі директора Сульдіни Ганни Анатоліївни, в спірний період укладено договори субпідряду від 11.07.2019 №БГ-11-07, від 12.07.2019 № БГ-12-07, від 02.08.2019 № БГ-02-08, від 13.08.2019 № БГ-13-08.
Вказані договори містять всі необхідні реквізити, найменування, печатки та підписи сторін. Крім того, по кожному договору складені акти приймання-передачі проектних документацій та Додаткові угоди, в яких описані будівельно-монтажні роботи, які не охоплені основними договорами. Вся інформація про відображення операцій міститься в оформлених на виконання договорів первинних документах, які були представлені до перевірки та в судовому засіданні позивачем.
Отже, всі первинні документи були пред`явлені позивачем під час документальної перевірки та описані в акті перевірки, а належним чином засвідчені копії таких документів позивачем долучено до матеріалів справи разом із позовною заявою, при цьому в ході судового розгляду такі документи були досліджені судом першої інстанції, жодних зауважень з приводу невідповідності обумовлених документів вимогам  закону  від сторін у справі  не  надходило і судом  не  було здобуто.
Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про прийняття до уваги як належні та допустимі докази документи надані позивачем.
Зокрема, на підтвердження реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами, до матеріалів справи долучено первинна документація: ліцензія ДАБІ України на право господарської діяльності з будівництва, договори, картки рахунку позивача, виписки з рахунку позивача, договори про виконання будівельних робіт, оборотньо-сальдові відомості по рахунку позивача, податкові накладні, податкові декларації, тощо (т. 1 а.с.223- т.12).
Отже, доводи апелянта, що надані позивачем первинні документи містять неправдиві (недостовірні) відомості, не підтверджені належними та допустимими доказами.
Колегія суддів вважає необхідним наголосити, що висновки податкового органу про нереальність господарських операцій позивача із зазначеними його контрагентами  ґрунтуються лише на тому, що господарська діяльність зазначених товариств пов`язана з сумнівними платниками по ланцюгу товарно-грошових потоків та має ознаки нереальності здійснення, проте надані позивачем первинні документи є належними, достатніми та допустимими доказами на спростування таких висновків податкового органу.
Таким чином, суд першої інстанції   робить висновок, що до постановлення вироку в межах кримінального провадження протокол допиту під час досудового розслідування не може вважатися належним доказом в адміністративному судочинстві. Частиною четвертою статті 95 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Колегія суддів вражає такий висновок суду першої інстанції правильним оскільки він зроблений з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду висловлену у постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19.
Крім того, колегія суддів наголошує, що суду не були надані докази того, що сторони зазначених договорів мали умисел на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, зокрема, щодо несплати податків. За своєю суттю нікчемним правочином в податкових правовідносинах є діяння платника податків, спрямоване на ухилення від сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), тобто свідоме діяння певної фізичної особи, що при укладанні правочину діяла від імені такого платника, яке має в собі ознаки кримінально переслідуваного.
Також, суд звертає увагу, що будь - яка податкова інформація, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація, надана іншими контролюючими органами, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального закону. Крім того, така інформація сама по собі не доводить та не може свідчити про наявність податкових правопорушень, на які посилається контролюючий орган.
Стосовно доводів апелянта щодо відсутності у контрагента позивача необхідних трудових ресурсів, то суд зазначає, що факт  відсутності  основних засобів, сам по собі не може бути беззаперечним доказом нереальності операцій.
Колегія суддів зазначає, що при постановлені даного рішення також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до ч. 1  ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.
Згідно ч.1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Колегія суддів вважає, що всі доводи апелянта не заслуговують уваги, оскільки не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Крім того, надаючи оцінку всім іншим доводам сторін, судова колегія наголошує що приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Отже, судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог  ст. 242 КАС України.
Згідно зі  ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
Повний текст виготовлено 07.07.2025.                  
Керуючись ст.ст.  139,  242-244,  250,  308,  310,  315,  316,  321,  322,  325,  328,  329 КАС України, суд

                                                       П О С Т А Н О В И В: 

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 р. - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 р. у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний комплекс «Універсал» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві  про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - залишити без змін.
Постанова  суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.                       

            Колегія суддів:                                                                                  О.В. Карпушова                                                                      
                                                                                                    О.В. Епель

                                                                                                    В.В. Файдюк