ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

25 липня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 160/30390/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Ясенової Т.І. (доповідач),
                               суддів:  Чабаненко С.В., Суховарова А.В.,     
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 січня 2025 року (суддя Царікова О.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, в якому позивач просить:
визнати протиправним та скасувати рішення №047050024534 від 01.11.2023  про відмову у призначенні пенсії Головного Управління Пенсійного Фонду України в Харківській області;
визнати протиправним та скасувати рішення №04705002434 від 22.12.2023 про відмову у призначенні пенсії Головного Управління Пенсійного Фонду України в Закарпатській області;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати ОСОБА_1 до трудового стажу період навчання в Олеському ССПТУ-45 з 01.08.1981 (наказ №17 «К» від 01.09.1981) по 20.07.1984 (наказ №24 «К» від 16.07.1984);
зобов`язати Головне Управління Пенсійного Фонду України в Закарпатській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період його роботи водієм 3-го класа автомобіля ГА3-63 в ремонтно механічну-майстерню Львівського спеціалізованого управління «Гідромеханізація» №622 з 14.03.1988 по 30.05.1989;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до положень 4. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що досягнувши 57-річного віку, позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку як учаснику ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС у 1987 2 категорії відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», однак, оскаржуваними рішеннями відповідачів позивачу протиправно відмовлено у призначенні цього виду пенсії у зв`язку із недосягненням пенсійного віку. Позивач зауважує, що Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Закарпатській області протиправно не зараховано до трудового стажу період навчання в Олеському ССПТУ-45 з 01.08.1981 (наказ №17 «К» від 01.09.1981) по 20.07.1984  (наказ №24 «К» від 16.07.1984) та період роботи позивача водієм 3-го класа автомобіля ГА3-63 в ремонтно механічну-майстерню Львівського спеціалізованого управління «Гідромеханізація» №622 з 14.03.1988 по 30.05.1989. На підставі зазначеного позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 січня 2025 року  адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення №047050024534 від 01.11.2023 про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області.
Визнано протиправним та скасовано рішення №04705002434 від 22.12.2023 про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного Фонду України в Закарпатській області.
Зобов`язано Головне Управління Пенсійного Фонду України в Закарпатській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період його роботи водієм 3-го класа автомобіля ГА3-63 в ремонтно механічну-майстерню Львівського спеціалізованого управління «Гідромеханізація» №622 з 14.03.1988 по 30.05.1989.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Скаржником зазначено, що за доданими до заяви документами до страхового стажу не зараховано період з 14.03.1988 по 30.05.1989, оскільки відсутній наказ на прийом на роботу.  
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 25.10.2023 позивач звернувся до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії, яку за принципом екстериторіальності розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області.
За результатом розгляду заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області прийнято рішення №047050024534 від 01.11.2023 про відмову в призначенні пенсії.
Зі змісту даного рішення вік заявника 57 років. Необхідний страховий стаж становить 23 роки. Страховий стаж особи становить 17 років 2 місяці 21 день. Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу не зараховано період навчання з 01.09.1982 по 14.11.1982 відповідно до свідоцтва НОМЕР_1 , оскільки ДОСААФ не належить до навчальних закладів.
Враховуючи вищезазначене, вирішено: відмовити в призначенні пенсії ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу та повної інформації про участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
20.12.2023 позивач повторно звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, яка за принципом екстериторіальності розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області.
З результатом розгляду заяви про призначення пенсії, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області прийнято рішення №04705002434 від 22.12.2023, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії. Також зазначено, що за доданими до заяви документами до страхового стажу не зараховано період з 14.03.1988 по 30.05.1989, оскільки відсутній наказ на прийом на роботу. Заявником надано довідку про період участі в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС за формою №122 (дов.№1412-33 від 14.12.2023), однак довідка не містить підстави видачі, населений пункт, об`єкт, де особою виконувались роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Архівна довідка №179/1/239 від 24.11.2020 також не містить всієї необхідної інформації. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду не перебуває та пенсію не отримує. Висновок: не має право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статує і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», через відсутність необхідних документів та необхідного страхового стажу.
Не погоджуючись з вказаними рішеннями, позивач звернулася до суду з даною позовною заявою.
Визначаючи межі апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції виходить з того, що рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем в частині задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції надається оцінка рішенню суду на предмет його законності та обґрунтованості саме в цій частині.
Рішення суду в частині незадоволених позовних вимог не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції в цій частині рішення суду першої інстанції не перевіряється.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.          
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюється, зокрема, Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).
Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV, пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Згідно з частиною 1   статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до частини 2 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього   Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим   Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина 4     статті 24 Закону №     1058-IV).
До 01 січня 2004 року страховий стаж працівників обраховувався відповідно до   Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991, який набрав чинності 01.01.1992 на підставі постанови ВР України від 6 грудня 1991 року № 1788-XII (далі   Закон № 1788-XII).
Відповідно до частини 1   статті 56 цього Закону, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).
Пунктом 1 Порядку №637 визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Отже, підтвердження стажу роботи згідно Порядку №637, який є спеціальним по відношенню до Закону України «Про пенсійне забезпечення», вимагається лише у чітко визначених та вичерпних випадках, а саме: за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Разом з тим, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 по справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 по справі № 242/2536/16-а та інших.
Постановою Держкомтруда СРСР від 20.06.1974 №162 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях (далі Інструкція №162).
Відповідно до абзацу 1 пункту 1.1 Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.
Згідно з абзацами 2, 3 пункту 2.2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться відомості про роботу: прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.
Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №162 при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, що внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, завіряються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Аналогічні вимоги закріплені в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58).
Зміст викладених норм свідчить про те, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.
Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб.
Таким чином, позивач, як особа на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до її трудової книжки відомостей. Тому, невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для прийняття органом Пенсійного фонду України рішення про відмову у призначенні пенсії та не зарахування страхового стражу, результатом чого стало обмеження належного соціального захисту громадянина.
Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.
Відповідно до відомостей зазначених у трудовій книжці позивача містяться наступні записи (далі мовою оригіналу): 14.03.1988 – принят водителем 3 класса на автомобиль ГАЗ-53 в РММ; 30.05.1989 – уволен по собственному желанию, ст. 38 КЗоТ Украины.
Записи щодо дати прийняття на роботу та звільнення виконані чітко, не містять виправлень, неточностей, які б могли викликати обґрунтовані сумніви щодо їх змісту. Тобто, із наведених записів можливо встановити період, протягом якого позивач перебував у трудових відносинах; місце роботи та посаду; підставу звільнення.
У даному випадку матеріали справи не містять доказів звернення ГУ ПФУ  до  відповідних  підприємств,  установ  та організацій з  метою надання необхідних додаткових документів,  а також  здійснення відповідної перевірки достовірності поданих позивачем  та  відображених у його трудовій книжці відомостей щодо періодів  роботи та  пільгового (трудового) стажу  позивачки.
Відтак, роблячи висновок про відсутність підстав для зарахування  до  страхового стажу  позивача спірний період відповідач переклав тягар доказування  на  позивача, що не узгоджується із завданням адміністративного судочинства. По суті як орган Пенсійного фонду, вирішуючи цей спір, свою позицію побудував виключно  на  припущеннях (сумнівах) щодо непідтвердження наявності у позивачки пільгового (трудового) стажу  у певні періоди.
Колегія суддів зазначає, що хоча  й  витребування  та  перевірка додаткових документів  і  довідок є правом пенсійного органу, однак перекладання обов`язку доказування, надання відомостей  на  позивача є неприйнятним. Неможливість пенсійного органу скористатися правом  на  перевірку зазначених у трудовій книжці відомостей не може слугувати умовою для обмеження особи у реалізації конституційного права  на  соціальний захист.
Аналогічна позиція викладена  в  постанові Верховного Суду №120/8471/23  від  31 січня 2025 року.
Отже, колегія суддів констатує, що обов`язок оформлення та ведення трудових книжок покладається на роботодавця або уповноважену ним особу, які здійснюють заповнення трудової книжки, а не на працівника, тому наявність недоліків у заповненні трудової книжки не може бути підставою для неврахування до страхового стажу спірного періоду роботи позивача.
Верховний Суд у постановах від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а (провадження № К/9901/2310/18) та від 04 вересня 2018 року у справі № 423/1881/17 (провадження № К/9901/22172/18) неодноразово висловлював позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що для належного захисту порушених прав необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Закарпатській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період його роботи водієм 3-го класа автомобіля ГА3-63 в ремонтно механічну-майстерню Львівського спеціалізованого управління «Гідромеханізація» №622 з 14.03.1988 по 30.05.1989.
Зважаючи на встановлені обставини справи та наведені вище норми права, якими врегульовані спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірне рішення №047050024534 від 01.11.2023 про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області та рішення №04705002434 від 22.12.2023 про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного Фонду України в Закарпатській області, прийняті не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому такі є протиправними та підлягають скасуванню.
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області не містить, у зв`язку з чим, враховуючи положення ст. 308 КАС України, суд апеляційної перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що  згідно  п. 41 висновку   №    11  (2008) Консультативної ради європейських суддів  до  уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати  на  кожен аргумент захисту  на  підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно    від   характеру  рішення.  Згідно з  практикою Європейського   суду    з  прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить    від   різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін,  а також   від   різних правових положень, звичаїв  та  доктринальних принципів,  а  крім того, ще  й   від   різних практик підготовки  та  представлення рішень   у   різних країнах.  З  тим, щоб дотриматися принципу справедливого   суду,   обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені  на  його розгляд.
На підставі  викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи  та  надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено  з  дотриманням норм матеріального  та  процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги  та  скасування рішення.
Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС  України,  суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини  5  статті 328 КАС  України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров