Справа № 309/2687/23

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       29 травня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді Джуги С.Д.,
суддів – Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.,
з участю секретаря судових засідань: Мочан М.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гаврилець Микола Богданович, на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 26 березня 2024 року у складі судді Піцура Я.Я., у справі за позовом Хустської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області до ОСОБА_1 , де треті особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, 
в с т а н о в и в :
У травні 2023 року Хустська окружна прокуратура в інтересах держави в особі Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 , де треті особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.
Позовні вимоги мотивовано тим, що Хустською окружною прокуратурою в ході здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінального провадження №12021078050000295 від 05.11.2021 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.358 КК України, виявлено порушення інтересів держави, а саме встановлено факт вибуття з власності територіальної громади Драгівської сільської ради земельних ділянок за кадастровими номерами 2125383000:03:001:0008, 2125382800:08:001:0027, 2125382800:08:001:0028, загального площею 1,63 та цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які розташовані у в с. Забрідь ур. «Блидар» Хустського району Закарпатської області (наразі територія Драгівської територіальної громади Хустського району).
Зазначала, що ОСОБА_2 на підставі витягу з рішення 12 сесії 22 скликання Драгівської сільської ради від 25.12.1997 звернувся до розробника документації із землеустрою ФОП ОСОБА_5 яким було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,5 га за цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства (у витягу значилася земельна ділянка площею 0,53 га). 
Надалі витяг з рішення 12 сесії 22 скликання Драгівської сільської ради від 25.12.1997 та дана технічна документація стали підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру і земельній ділянці, яка зазначена у витягу з рішення 12 сесії 22 скликання Драгівської сільської ради від 25.12.1997 присвоєно кадастровий номер 2125382800:08:001:0027.
17.05.2019 Державним реєстратором зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
20.06.2019 ОСОБА_2 відчужив вищезгадану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 . Таким чином, на даний час власником земельної ділянки являється ОСОБА_1 .
Крім того, зазначало, що ОСОБА_3 , на підставі витягу з рішення 12 сесії 22 скликання Драгівської сільської ради від 25.12.1997 звернулася до розробника документації із землеустрою ФОП ОСОБА_5 , яким було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,53 га за цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства.
В подальшому витяг з рішення 12 сесії 22 скликання Драгівської сільської ради від 25.12.1997 та дана технічна документація стали підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру і земельній ділянці, яка зазначена у витягу з рішення 12 сесії 22 скликання Драгівської сільської ради від 25.12.1997 присвоєно кадастровий номер №2125382800:08:001:0028.
14.05.2019 Державним реєстратором зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку за Рішко ГМ. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
20.06.2019 ОСОБА_3 відчужила вищезгадану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 . Таким чином, на даний час власником земельної ділянки являється ОСОБА_1 .
Також встановлено, що ОСОБА_4 на підставі витягу з рішення 5 сесії 23 скликання Забрідської сільської ради від 19.03.1999 звернувся до розробника документації із землеустрою ФОП ОСОБА_5 , яким було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,6 га за цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства.
В подальшому, витяг з рішення 5 сесії 23 скликання Забрідської сільської ради від 19.03.1999 та дана технічна документація стали підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру і земельній ділянці, яка зазначена у витягу з рішення 5 сесії 23 скликання Забрідської сільської ради від 19.03.1999 присвоєно кадастровий номер 2125383000:03:001:0008.
17.10.2018 Державним реєстратором зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_4 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
20.06.2019 ОСОБА_4 відчужив вищезгадану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 . Таким чином, на даний час власником земельної ділянки являється ОСОБА_1 .
Згідно з листом архівного відділу Хустської РДА № 245/01-31 від 23.11.2021 встановлено, що на 12 сесії 22 скликання Драгівської сільської ради від 25.12.1997 рішення про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,53 га та про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,53 га не приймалися, так як відомості про передачу вказаних земельних ділянок на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в протоколі засідання відсутні.
Крім цього, листом архівного відділу Хустської РВА № 68/01-31 від 01.05.2023 також повідомлено, що на 5 сесії 23 скликання Забрідської сільської ради від 19.03.1999 рішення про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_4 та на 12 сесії 22 скликання Драгівської сільської ради від 25.12.1997 рішення про передачу земельних ділянок на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не приймалися, так як відомості про передачу вказаних земельних ділянок на користь останніх в протоколах засідань відсутні.
На думку позивача вказані обставини свідчать про незаконне вибуття з володіння Драгівської сільської ради та Забрідської сільської ради (правонаступником якої є Драгівська сільська рада) спірних земельних ділянок поза їх волею, а тому наявні підстави для витребування таких земельних ділянок з чужого незаконного володіння.
Враховуючи вищенаведене, позивач просив:1) витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку за кадастровим номером 2125382800:08:001:0027, площею 0,5 га, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у в с.Забрідь ур. «Блидар» Хустського району Закарпатської області на користь Драгівської сільської ради; 2) витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку за кадастровим номером 2125382800:08:001:0028, площею 0,53 га, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у в с.Забрідь ур. «Блидар» Хустського району Закарпатської області на користь Драгівської сільської ради; 3) витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку за кадастровим номером 2125383000:03:001:0008, площею 0,6 га, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у в с.Забрідь ур. «Блидар» Хустського району Закарпатської області на користь Драгівської сільської ради.
Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 26 березня 2024 року позов Хустської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області – задоволено.
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку за кадастровим номером 2125382800:08:001:0027, площею 0,5 га, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у с.Драгово ур. «Блидар» Хустського району Закарпатської області на користь Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області.
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку за кадастровим номером 2125382800:08:001:0028, площею 0,53 га, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у в с. Драгово ур. «Блидар» Хустського району Закарпатської області на користь Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області.
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку за кадастровим номером 2125383000:03:001:0008, площею 0,6 га, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у в с.Забрідь ур. «Блидар» Хустського району Закарпатської області на користь Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області.
Вирішено питання про судові витрати.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гаврилець М.Б., просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм процесуального права.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що, на думку апелянта, належним суб`єктом звернення до суду із вказаним позовом є Драгівська сільська рада Хустського району Закарпатської області, якою пропущено строк позовної давності для звернення до суду, який зокрема почав спливати з 2019 року (з часу реєстрації земельної ділянки). Вважає, що Хустською окружною прокуратурою навмисно подано позов в інтересах сільської ради, та зазначено в позові, що про реєстрацію права власності на спірні земельні ділянки їй стало відомо 05.11.2021 під час проведення досудового розслідування кримінального провадження №12021078050000295, з метою неможливості заявлення клопотання про застосування строків позовної давності. Зазначає, що архівні довідки не є належними доказами вибуття земельних ділянок з володіння сільської ради поза їх волею. Звертає увагу, що в матеріалах справи відсутній вирок щодо підроблення указаних рішень сільської ради.
У відзиві на апеляційну скаргу Хустська окружна прокуратура просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. 
Прокурор Андрейчик А.М. у судовому засіданні просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанцій залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
       Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних мотивів.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
       Судом встановлено, що згідно з витягу з рішення 12 сесії 22 скликання Драгівської сільської ради від 25.12.1997 ОСОБА_2 надано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,53 га для ведення особистого підсобного господарства в с.Драгово ур. «Блидар» (а.с.23).
       В подальшому витяг з рішення 12 сесії 22 скликання Драгівської сільської ради від 25.12.1997 та відповідна технічна документація стали підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру і земельній ділянці, яка зазначена у витягу з рішення 12 сесії 22 скликання Драгівської сільської ради від 25.12.1997 присвоєно кадастровий номер 2125382800:08:001:0027 (а.с.26-28).
       17.05.2019 Державним реєстратором зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.36-38).
       20.06.2019 ОСОБА_2 відчужив вищезгадану земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу на користь ОСОБА_1 (а.с.43, 44), і остання зареєструвала за собою право власності на вказану земельну ділянку 20.06.2019 (а.с.36-38).
       Крім того, відповідно до витягу з рішення 12 сесії 22 скликання Драгівської сільської ради від 25.12.1997 ОСОБА_3 надано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,53 га для ведення особистого підсобного господарства в с.Драгово ур. «Блидар» (а.с.24).
       В подальшому, витяг з рішення 12 сесії 22 скликання Драгівської сільської ради від 25.12.1997 та відповідна технічна документація стали підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру і земельній ділянці, яка зазначена у витягу з рішення 12 сесії 22 скликання Драгівської сільської ради від 25.12.1997 присвоєно кадастровий номер №2125382800:08:001:0028 (а.с.29-32).
       14.05.2019 Державним реєстратором зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.39, 40).
       20.06.2019 ОСОБА_3 відчужила вищезгадану земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу на користь ОСОБА_1 (а.с.45, 46), і остання зареєструвала за собою право власності на вказану земельну ділянку 20.06.2019 (а.с.39, 40).
       Також встановлено, що відповідно до витягу з рішення 5 сесії 23 скликання Забрідської сільської ради від 19.03.1999 ОСОБА_4 надано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства в с.Забрідь ур. «Блидар» (а.с.25).
       В подальшому, витяг з рішення 5 сесії 23 скликання Забрідської сільської ради від 19.03.1999 та відповідна технічна документація стали підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру і земельній ділянці, яка зазначена у витягу з рішення 5 сесії 23 скликання Забрідської сільської ради від 19.03.1999 присвоєно кадастровий номер 2125383000:03:001:0008 (а.с.33-35).
       17.10.2018 Державним реєстратором зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_4 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.41, 42).
       20.06.2019 ОСОБА_4 подарував вищезгадану земельну ділянку ОСОБА_1 (а.с.47, 48), і остання зареєструвала за собою право власності на вказану земельну ділянку 20.06.2019 (а.с.41, 42).
       Згідно з листом архівного відділу Хустської РДА № 245/01-31 від 23.11.2021 повідомлено що: рішення 12 сесії 22 скликання Драгівської сільської ради від 25.12.1997 про передачу безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,50 га для ведення особистого підсобного господарства в с.Драгово, урочище Блидар, відомостей про передачу земельної ділянки гр. ОСОБА_2 не виявлено; рішення 12 сесії 22 скликання Драгівської сільської ради від 25.12.1997 про передачу безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,53 га для ведення особистого підсобного господарства в с.Драгово, урочище Блидар, відомостей про передачу земельної ділянки гр. ОСОБА_3 не виявлено (а.с.20, 21).
       Крім цього, листом архівного відділу Хустської РВА № 68/01-31 від 01.05.2023 повідомлено, що: згідно рішення 5 сесії 23 скликання Забрідської сільської ради від 19.03.1999 даних про передачу безоплатно у приватну власність земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства ОСОБА_4 не виявлено; згідно рішення 12 сесії 22 скликання Драгівської сільської ради від 25.12.1997 даних про передачу безоплатно у приватну власність земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не виявлено (а.с.22).
       На підставі зазначених вище доказів, прокурор звернувся до суду із позовом в інтересах Драівської сільської ради про витребування вказаних вище трьох земельних з чужого незаконного володіння.
       Суд першої інстанції стосовно підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування вірно зазначив, що враховуючи порушення інтересів держави та бездіяльність органу, який наділений повноваженнями по захисту державних інтересів, даний позов подано до суду прокурором відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
       Так, пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України визначено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
       Відповідно до частин третьої та четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
       Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
       З метою, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставою для звернення прокурора до суду.
       Указаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, провадження № 12-194гс19.
       Системне тлумачення частини другої статті 45 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає змогу зробити висновок про те, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох таких випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
       Отже, прокурор, звертаючись до суду, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу, а іншою - відсутність такого органу.
       Як вбачається з листа від 30.03.2023 прокуратурою про виявлені порушення закону та про вибуття земельних ділянок з володіння органу місцевого самоврядування повідомлено Драгівську сільську раду (а.с.55, 56).
       Однак, незважаючи на факт вибуття спірних земельних ділянок внаслідок незаконної реєстрації права власності та обізнаність Драгівської сільської ради про даний факт, зокрема, із листа Хустської окружної прокуратури від 30.03.2023, жодних заходів на захист інтересів держави, в тому числі позовного характеру, органом місцевого самоврядування вжито не було.
       При цьому, Драгівською сільською радою листом від 11.04.2023 повідомлено, що оспорювані земельні ділянки, дійсно розташовані на території Драгівської сільської ради та саме Драгівська сільска рада відповідно до норм чинного законодавства є їх розпорядником. Окрім того, Драгівською сільською радою ініційовано перед Хустською окружною прокуратурою звернення до суду з позовом про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння (а.с.57, 58).
       Вказана бездіяльність Драгівської сільської ради є підставою для звернення прокурора до суду за захистом інтересів держави, в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», про що повідомлено сільську раду листом від 02.05.2023, із зазначенням про намір звернення з позовом до суду в її інтересах.
       Відповідно до положень п.п. 38-40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
       Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуванні порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
       Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
       Розумність строку звернення визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
       Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.
       Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
       Прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист відповідних прав та інтересів .
       І лише щоб інтереси держави не залишились незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 23.10.2018 у справі № 906/240/18 та від 08.02.2019 у справі № 915/20/80.
       Звертаючись до суду з позовом у цій справі прокурор відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» належним чином обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, зазначив в чому полягає порушення інтересів держави.
       Щодо доведеності факту вибуття земельних ділянок з володіння органу місцевого самоврядування поза його волею слід зазначити наступне.
       Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
       У відповідності до ст.ст. 2, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється, зокрема, на засадах диспозитивності. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Так, на підтвердження вказаних обставин, зокрема, що відповідні рішення про передачу земельних ділянок у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 органом місцевого самоврядування не приймалися, прокурор посилається на два листи відповіді архівних відділів Хустської РДА від 23.11.2021 та Хустської РВА від 01.05.2023.
       Сторона відповідача в суді першої інстанції стверджувала, що такі листи архівних відділів є неналежними доказами та не можуть підтверджувати, що відповідні рішення не приймалися.
       У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 910/14452/20 зазначено, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
       На підтвердження вказаних вище обставин прокурором подано відповідні докази. Зокрема, два листи-відповіді архівних відділів Хустської РДА від 23.11.2021 та Хустської РВА від 01.05.2023., є належними доказами, такі видані уповноваженими публічними особами, до відання яких належить зберігання документів і управління архівною справою та діловодством, і в листах міститься чітка інформація про відсутність даних про передачу відповідними рішеннями органу місцевого самоврядування земельних ділянок ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , тобто інформація, яка входить до предмету доказування у даній справі.
       Заперечуючи такі обставини сторона відповідача не надала жодних доказів на підтвердження своєї позиції, зокрема таких які б спростували листи відповіді архівних відділів Хустської РДА від 23.11.2021 та Хустської РВА від 01.05.2023. 
       Клопотання про витребування відповідних матеріалів з 12 сесії 22 скликання Драгівської сільської ради від 25.12.1997 та 5 сесії 23 скликання Забрідської сільської ради від 19.03.1999, ні відповідач ОСОБА_1 , ні представник відповідача ОСОБА_6 не заявляли.
       Відтак, з врахуванням стандарту переваги більш вагомих доказів, суд першої інстанції вірно вважав доведеним той факт, що відповідні рішення про передачу земельних ділянок у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 органом місцевого самоврядування не приймалися.
       Стаття 41Конституції України передбачає,що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
       Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. 
       Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
       Частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
       За змістом статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
       Згідно із частинами першою та другою статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
       Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
       Частинами першою, другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
       Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
       
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
       Указане положення кореспондується із частиною першою статті 153 ЗК України, за якою власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
       Частинами другою та третьою статті 152 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
       Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
       Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (п. 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18).
       Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
       Судове рішення про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, провадження № 14-212цс21). Вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, провадження № 14-256цс18).
       Законодавчо визначений порядок набуття права власності громадянами на земельну ділянку із земель державної та комунальної власності потребує наявності, з одного боку, волевиявлення осіб до отримання земельної ділянки у формі подання заяви, з іншого - прийняття рішення про її передачу органом державної влади або місцевого самоврядування. Тож відсутність волевиявлення територіальної громади на передачу земельної ділянки є порушенням чинного законодавства. Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Лише за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, можливе розпорядження спірним нерухомим майном. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).
       Такий висновок міститься виклав Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 373/1810/16-ц, провадження № 61-13700св19.
       Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
       Згідно з пунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
       Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічної документації із землеустрою, повноваження органів виконавчої влади в частині затвердження цих проєктів регулюється статтею 118 ЗК України.
       Встановлено, що відповідних рішень Драгівської сільською радою та Забрідською сільською радою, які стали підставою для реєстрації права власності на спірні земельні ділянки за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не приймалося, що вказує на недобросовісне набуття останніми права власності на спірну земельну ділянку. Подальше відчуження таких земельних ділянок відповідачу ОСОБА_1 не свідчить про законність заволодіння нею земельними ділянками, та не є перешкодою для витребування таких ділянок відповідно до приписів ст. 378, 388 ЦК України.
       Таким чином позов прокурора про витребування земельних ділянок з незаконного володіння у комунальну власність є належним чином обґрунтованим.
       При цьому суд також враховує, що Розпорядженням Кабінету Міністрів України №. 712-р від 12.06.2020 «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Закарпатської області» визначено, що Забрідська територіальна громада увійшла в склад Драгівської територіальної громади.
       У зв`язку із реалізацією реформи децентралізації влади і відповідно до ч.3 ст. 8 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» об`єднана територіальна громада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, що об`єдналися, з дня набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною такою об`єднаною територіальною громадою.
       Відповідно до ч.8 ст. 45 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» повноваження місцевої ради, обраної на позачергових, повторних або перших виборах, закінчуються в день відкриття першої сесії відповідної ради, обраної на наступних (чергових або позачергових) виборах.
       23.11.2020 відбулася перша сесія VIII скликання Драгівської сільської ради обраної новоствореною Драгівською територіальною громадою.
       У статті 104 ЦК України також зазначено, що у разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
       Таким чином, органом, уповноваженим управляти комунальним майном, яке знаходиться на території Драгівської територіальної громади є саме Драгівська сільська рада, а тому позов вірно пред`явлено саме в інтересах Драгівської сільської ради.
       Щодо строків позовної давності, колегія суддів зазначає.
       Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частиною першою статті 258 Цивільного кодексу України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
       Так, на віндикаційні позови поширюється загальна позовна давність (три роки).
       У разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах.
       Позовна давність починає обраховуватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів
       Указане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постановах: від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, провадження № 14-183цс18 (пункти 46, 48, 65, 66), від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, провадження № 12-143гс18 (пункт 48).
       У даній справі судом першої інстанції вірно встановлено, що факт відсутності рішень сільської ради про передання спірних земельних ділянок ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та набуття ними права власності на неї без достатніх правових підстав був виявлений прокурором з кримінального провадження №12021078050000295 від 05.11.2021.
       Позов пред`явлено прокурором у червні 2023 року, тобто в межах строку позовної давності.
       Окрім того, якщо взяти до уваги твердження сторони відповідача про необхідність обчислення строку позовної давності з моменту реєстрації земельних ділянок у Державному реєстрі речових прав (дві земельні ділянки 14.05.2019, а третя 17.10.2018), то слід також врахувати наступне.
       Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.
       Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово- промислові палати»).
       Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
       У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
       Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21, від 19.04.2023 у справі № 199/782/21.
       Зважаючи на те, Кабінетом Міністрів України було продовжено режим надзвичайної ситуації в єдиній державній системі цивільного захисту, а також карантин на всій території України до 30 червня 2023 року, строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння не пропущений, навіть у разі початку його відліку з моменту внесення відомостей про право власності на оспорювані земельні ділянки до Реєстру речових прав на нерухоме майно.
Суд першої інстанції врахував вищенаведені фактичні обставини справи та вимоги закону, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків про наявність правових підстав для задоволення заявленого позову та обґрунтовано його задовольнив. 
Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а судових рішень суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гаврилець Микола Богданович, залишити без задоволення.
Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 26 березня 2024 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 09 червня 2025 року.

Головуючий:                                

Судді: