Номер провадження: 22-ц/813/1367/25 
Справа № 501/1427/24
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М.І.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.06.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                                Громіка Р.Д.,
                                       Драгомерецького М.М.,                
за участю секретаря                Козлової В.А.,
                       
розглянувши у відкритому судовому засіданні, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 24 квітня 2024 року про повернення заяви про скасування судового наказу без розгляду, постановлену під головуванням судді Петрюченко М.І., у цивільній справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ДП Моноліт-Сервіс» до ОСОБА_1 про видачу судового наказу,
                                                   встановив:

22.04.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування судового наказу від 11.04.2024 у справі №501/1427/24.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 24.04.2025 року заяву ОСОБА_1 було повернуто без розгляду (а.с.44-45).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 24.04.2025 року та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права (а.с.47-49).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому сдуовому засіданні, у відсутність учасників спправи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (а.с. 87-89).

Крім того, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу у відкритому судовому засіданні, у відсутність учасників справи, на підставі наявних у справі доказів. 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що заявник ОСОБА_1 не дотримався положень за п.5 ч.3 ст.170 Цивільного процесуального кодексу (далі – ЦПК) України, у зв`язку з чим вказав, що «боржником не зазначено про необґрунтованість вимог стягувача» та «в заяві про скасування судового наказу не зазначено фактів, які вбачають необґрунтованість вимог стягувача та наявність спору про право».

Однак колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Так, як вбачається із заяви ОСОБА_1 , її змістом є чітка вказівка на те, що апелянт ОСОБА_1 вважає вимоги за заявою про видачу судового наказу необґрунтованими у повному обсязі.

Більш того, в заяві про скасування судового наказу боржником були наведені конкретні факти та обставини, наявність яких є свідченням існування спору про право, необґрунтованості вимог стягувача та невідповідності заяви про видачу судового наказу вимогам статей 19,163 ЦПК України.

Проте, зазначених обставини судом першої інстанції не було враховано, а тому, ухвалюючи оскаржуване судове рішення суд вдався до вільного трактування приписів п. 5 ч. 3 ст. 170 ЦПК України, оскільки його фактичне тлумачення дозволяє дійти висновку, що заява про скасування судового наказу, серед іншого, повинна містити лише зазначення про повну або часткову необґрунтованість вимог стягувача, при цьому процесуальний закон не зобов`язує боржника наводити обґрунтування відповідної позиції та надавати докази на її підтвердження.

Аналіз розділу II ЦПК України дозволяє дійти висновку про те, що передбачена процесуальним законом послідовність дій суду при розгляді заяви про скасування судового наказу, не передбачає надання з боку суду оцінки доводам боржника, щодо визнання необґрунтованими вимог стягувача, оскільки зворотній підхід суперечить природі наказного провадження, яке передбачено законодавцем для швидкого вирішення безспірних вимог.

Тобто, отримавши заяву про скасування судового наказу, суду необхідно встановити відповідність поданої заяви нормам ст. 170 ЦПК України.
У разі якщо суд дійде висновку про те, що така заява оформлена належним чином, вона має бути розглянута відповідно до вимог та у межах строків, встановлених у ст. 171 ЦПК України.
При цьому, у разі якщо суд встановить, що заява про скасування судового наказу подана в межах строку, встановленого ч.1 ст. 170 цього Кодексу, то відповідно до імперативної норми ч. 2 ст. 171 ЦПК України суддя зобов`язаний не пізніше двох днів після її подання постановити ухвалу про скасування судового наказу, в якій роз`яснити заявнику (стягувачу) його право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження.

Крім цього, поза увагою суду залишилась та обставина, що відповідно до ч.6 ст.14 та п.2. ч.2 ст.163 ЦПК України, починаючи з 20.02.2024р. юридичні особи, до яких відноситься й стягувач, зобов`язані зареєструвати електронні кабінети в ЄСІТС та відобразити відповідні відомості у заяві про видачу судового наказу.
Однак в заяві про видачу судового наказу не відображено відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету в заявника (стягувача), що з урахуванням приписів за п.2, п.2-1 ч.1 ст.165 ЦПК України зобов`язувало суд відмовити у видачі судового наказу.

Колегія суддів зазначає, що при зверненні до суду заявником (стягувачем) не надано достатнього обсягу документів (доказів), наявність яких дозволяла б дійти безспірного висновку про укладання між учасниками справи Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії шляхом приєднання, що є ключовим чинником при вирішенні судом питання про можливість видачі судового наказу в порядку наказного провадження.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у п. 1 ст. 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Крім того, відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Конституцією України закріплено основні засади судочинства (ч. 2 ст. 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Також слід зазначити, що відповідно до положень ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує практику ЄСПЛ, згідно усталеної практики якого, надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд)
Так, згідно висновків, викладених в рішеннях ЄСПЛ, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).
Також згідно рішення ЄСПЛ не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п.1 ст.6 Конвенції.

ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

У § 36 рішення у справі «Веllet v. France» від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. 
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року). 

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, ухвала Іллічівського міського суду Одеської області від 24.04.2024 року про повернення заяви про скасування судового наказу без розгляду – скасуванню, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 

Керуючись ст. ст.  367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 6 ч.1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389-391  ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 24 квітня 2024 року про повернення заяви про скасування судового наказу без розгляду – скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 30.06.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду:         С.М. Сегеда        

        Р.Д. Громік

        М.М.Драгомерецький