ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5441/25 Справа № 204/12381/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       17 червня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Гапонова А.В.
суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у м. Дніпро цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
- за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»,
на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2025 року,- 
ВСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
17 грудня 2024 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 , в якій прохає стягнути заборгованість за кредитним договором № б/н від 03 грудня 2015 року, у сумі 33580 гривень 77 копійок, станом на 16 жовтня 2024 року, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 33008 гривень 24 копійки та заборгованості за відсотками у сумі 572 гривні 53 копійки (а. с. 1-7).
В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 03 грудня 2015 року. При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Відповідно до виявленого бажання, відповідачу відкрито кредитний рахунок із початковим лімітом, розмір якого у подальшому було збільшено. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідач своїх обов`язків за угодою не виконує, оскільки не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Внаслідок цього, станом 16 жовтня 2024 року, за ним утворилася заборгованість у сумі 33580 гривень 77 копійок, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 33008 гривень 24 копійки та заборгованості за відсотками у сумі 572 гривні 53 копійки та, яку позивач прохає стягнути з відповідача разом із судовими витратами у сумі 2422 гривні 40 копійок.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ
Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2025 року позов Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без задоволення.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
28.03.2025 року від Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» надійшла апеляційна скарга, в якій ставиться вимога про скасування заочного рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2025 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що відповідач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору, що підтверджуються, зокрема, розрахунком заборгованості, випискою по рахункам відповідача.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України не надходило. 

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України  апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною,  ціна позову  складає 33580,77 грн., що менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено. 

03 грудня 2015 року відповідач підписав заяву позивача № б/н від 03 грудня 2015 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідно до анкети-заяви, відповідач погодився з тим, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг (а. с. 31).
Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом 16 жовтня 2024 року, за відповідачем перед позивачем утворилася заборгованість у сумі 33580 гривень 77 копійок, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 33008 гривень 24 копійки та заборгованості за відсотками у сумі 572 гривні 53 копійки (а. с. 109-133).
Так, із матеріалів справи вбачається, що 03 грудня 2015 року між АТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ «КБ «Приватбанк» (а. с. 31).
Як вбачається із Анкети-заяви (а. с. 31), у ній зазначені персональні дані відповідача щодо дати народження, місця проживання, реквізитів паспорту громадянина України, РНОКПП, місця роботи та розміру доходу. У вказаній заяві міститься інформація про те, що позичальник ознайомився з договором про надання банківських послуг та погодився з ними, а екземпляр договору про надання банківських послуг згодна отримати шляхом самостійної роздруківки його з офіційного сайту www.privatbank.ua. Також зазначено, що позичальник, зобов`язується виконувати Умови та Привила надання банківських послуг та регулярно знайомитися з їх змінами на вказаному сайті банку. Також позичальник висловив свою згоду, що дана заява, разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», яка разом з пам`яткою клієнта, становлять договір про надання банківських послуг. Вказана Анкета-заява підписана позичальником 03 грудня 2015 року.
Крім того, позивачем надано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 15 грудня 2020 року (а. с. 23-30), однак, не зрозуміло, яким чином вказана Анкета-заява від 03 грудня 2015 року, а тим більше заява про приєднання від 15 грудня 2020 року, стосується кредитного договору б/н від 03 грудня 2015 року, заборгованість за яким позивач прохає суд стягнути з останньої, оскільки вони не містить жодних даних про те, яку саме картку отримав відповідач, строк її дії, та розмір наданого кредиту, номеру карткового рахунку, дати вручення картки відповідачу, повідомлення йому пін-коду саме за цим позовом (за кредитним договором б/н від 03 грудня 2015 року та наданим розрахунком заборгованості).
Про вид картки не вказано ані в Анкеті-заяви від 03 грудня 2015 року, ані в заяві-приєднання від 15 грудня 2020 року, тому, не зрозуміло, яким чином вони стосуються кредитного договору № б/н від 03 грудня 2015 року. Крім того, із даних Анкет-заяв вбачається, що договір про надання банківських послуг відповідачу не видавався, ані 03 грудня 2015 року, ані в будь-який інший день.
п. 5 розділу 4 «Додаткові умови» Заяви «Про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг» від 15 грудня 2020 року (а. с. 23-30) визначено, що: «Умови та Правила надання банківських послуг на дату приєднання та підписання їх клієнтом (розміщено на https://privatbank.ua/terms): ПРЕАМБУЛА нижченаведені умови є новою редакцією цього розділу Умов та Правил надання банківських послуг та починають діяти для Клієнтів по чинним кредитним договорам з моменту направлення їм повідомлення про зміну умов договору в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про споживче кредитування» та цими Умовами та Правилами».
Натомість, суд зазначає про те, що, вимогами ч. 4 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що повідомлення про зміну умов договору кредитодавець зобов`язаний повідомити письмово не пізніше як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовується нова ставка, однак, жодного такого повідомлення про зміну умов договору, матеріали справи не містять, а інший порядок повідомлення споживача про зміну умов договору вищевказані Умови та Правила надання банківських послуг, не містять.
Вимогами п. 2.1.1.9.1 нової редакції Умов та Правил надання банківських послуг, що викладені у п. 5 розділу 4 «Додаткові умови» Заяви «Про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг» від 15 грудня 2020 року (а. с. 23-30), що викладені далі по тексту у ПРЕАМБУЛІ, зазначено, що договір починає діяти з дати встановлення кредитного ліміту на картці та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.
Матеріали справи не містять жодних даних про те, коли позивачем встановлено/змінено (збільшено/зменшено) відповідачці кредитний ліміт, більш того, такі дані не відображені навіть у виписці по картковому рахунку відповідачки, який є первинним банківським документом, а тому може бути належним доказом по справі.
Враховуючи вищевикладене, Заява «Про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг» від 15 грудня 2020 року (а. с. 23-30) не може застосовуватися до правових відносин сторін, що виникли на підставі анкети-заяви від 03 грудня 2015 року.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, пені і штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», розміщений на сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору, які не містять підпису позичальника.
У справі, що розглядається, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період із часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів й Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальника про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальницею, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Крім того, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більш співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а тому Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» розміщений на сайті www.privatbank.ua/terms не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03 грудня 2015 року шляхом підписання заяви.
Крім того, роздруківка із сайту банку позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Так, позивачем надано суду розрахунок заборгованості відповідача за період з 03 грудня 2015 року по 16 жовтня 2024 року, який містить змінні дані щодо відсоткової ставки (поточної, простроченої, при порушенні умов) та коефіцієнтів.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що розрахунок заборгованості, що наданий позивачем на обґрунтування позовних вимог, є неналежним та недостатнім доказом для підтвердження позовних вимог, а тому суд не приймає його до уваги.
Позивачем на підтвердження своїх вимог, щодо користування відповідачем кредитними коштами позивача за договором № б/н від 03 грудня 2015 року та наявності у останнього заборгованості за ним, надано суду виписку по карткових рахунках відповідача (а. с. 34-49 та на звороті).
Вказана виписка є первинним банківським документом, а тому може бути належним доказом у справі. Однак надана позивачем виписка по карткових рахунках відповідача, не береться судом до уваги, оскільки вона надана за період часу 05 грудня 2015 року по 14 квітня 2024 року, а стягнути заборгованість позивач прохає за договором від 03 грудня 2015 року та станом на 16 жовтня 2024 року, а отже вказаною випискою не охоплено весь період спірних правовідносин сторін (більше 2 роки), а відтак у суду відсутня можливість перевірити рух коштів по вказаним у ній рахункам, а також достовірно встановити суми використаних кредитних коштів відповідачем за вказаним кредитним договором та суми внесених ним коштів в рахунок погашення заборгованості.
Разом з тим, з вказаної виписки по картковому рахунку відповідача вбачається, що останній користувався кредитними коштами та ним фактично витрачено 301443 гривні 26 копійок, з останню транзакцією 31 березня 2022 року, після чого фактичне користування кредитними коштами банку відповідачем не здійснювалося, а тіло кредиту збільшувалося за рахунок стягнення відсотків за користування кредитом. При цьому, розмір кредитного ліміту розширявся за рахунок списання відсотків, нарахування яких здійснювалося на суму фактично наданої відповідачу позики та розміру відсотків за попередній місяць, а також суми комісії та пені, тобто сума відсотків нараховувалася на суму позики + розмір відсотків за попередні місяці + розмір пені та комісії.
Крім того, з наданої позивачем виписки по картковому рахунку відповідача вбачається, що останнім у зазначений період з 05 грудня 2015 року по 14 квітня 2024 року внесено грошові кошти на загальну суму 2678862 гривні 49 копійок.
При цьому, з виписки вбачається, що банк безпідставно враховував в суму витрат (183959 гривень) непогоджені відповідачкою відсотки у розмірі 50621 гривня 35 копійок та 50 гривень в рахунок штрафу, які не підтвердженні жодними належними, достатніми та допустимими доказами та які не передбачені умовами цього договору.
Крім того, з виписки вбачається, що банк списав з відповідачки 280 гривень в рахунок комісії за обслуговування, що є незаконним в силу вимог ч. ч. 1. 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Отже, списання позивачем грошових коштів з розрахункового рахунку відповідачки в рахунок «комісії за обслуговування» на загальну суму 280 гривень, що є платою за послуги, що супроводжують кредит, тобто платою за управлінням кредитом, є незаконним в силу вимог ч. ч. 1. 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до виписки з рахунків відповідачки, вказана вище сума, є платою за управління кредитом.
Разом з цим, в умовах кредитного договору відсутнє будь-яке погодження між сторонами плати за управління кредитом.
Отже, відповідно до приписів ст. 215 ЦК та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», списання «комісії за обслуговування» є нікчемним в силу закону з моменту його укладення, а отже такими, що не створюють юридичних наслідків для сторін, тому не потребує визнання його недійсним.
Також, з вказаної виписки вбачається, що банком списувалися з рахунку відповідача кошти в рахунок договору страхування кредитного ліміту, однак останній суду позивачем не надано,що позбавляє суд можливості перевірити законність списання вказаних коштів.

З огляду на викладене, враховуючи те, що фактично відповідачем використано кредитних коштів на суму 301443 гривні 26 копійок, а повернуто банку кошти в розмірі 267862 гривні 49 копійок, при цьому, позивачем з відповідача безпідставно було стягнуто грошові кошти у сумі 32926 гривень 36 копійок непогоджених відповідачем відсотків за користування кредитом та 50 гривень штрафу, 900 гривень в рахунок страхування кредитного ліміту та 280 гривень в рахунок комісії з обслуговування, суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача, за вищевказаний період часу, відсутня заборгованість за кредитом, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З такими висновками погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки ці висновки ґрунтуються на ретельному аналізу доказів, що є у матеріалах цивільної справи.

Доводи викладені в апеляційній скарзі не підлягають задоволенню, оскільки враховуючи те, що фактично відповідачем використано кредитних коштів на суму 301443 гривні 26 копійок, а повернуто банку кошти в розмірі 267862 гривні 49 копійок, при цьому, позивачем з відповідача безпідставно було стягнуто грошові кошти у сумі 32926 гривень 36 копійок непогоджених відповідачем відсотків за користування кредитом та 50 гривень штрафу, 900 гривень в рахунок страхування кредитного ліміту та 280 гривень в рахунок комісії з обслуговування, колегія суддів вважає, що у відповідача, за вищевказаний період часу, відсутня заборгованість за кредитом, 

При таких обставинах висновки суду першої інстанції про відсутність доказів для задоволення позовних вимог логічні та підтверджені матеріалами справи. 

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.
Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.
Згідно з ч.1 ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

       Судді: