ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 червня 2025 року	Львів	Справа № 569/8767/23 пров. № А/857/12251/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,
за участю секретаря судового засідання    Ханащак С.І.,
розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 березня 2025 року (судді Друзенко Н.В., ухвалене у відкритому судовому засіданні о 11 год. 14 хв. в м. Рівне повний текст рішення складено 17.03.2025) у справі №569/8767/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2023 року позов задоволено. 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 21 грудня 2023 апеляційну скаргу представника Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задоволено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про: визнання протиправним та скасування наказу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області №190-к від 18.04.2023 про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників за п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України; поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області; стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 88 973 грн. 38 коп. Сплачений Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області судовий збір 1810,4 грн. за подання апеляційної скарги відшкодувати за рахунок держави у порядку встановленому КМ України.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 – Тоботи Юлії Сергіївни задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року скасовано. Провадження у справі №569/8767/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу закрито. Заяву представника ОСОБА_1 – Тоботи Юлії Сергіївни про направлення справи за встановленою юрисдикцією задоволено. Справу №569/8767/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу передано для продовження розгляду до Рівненського окружного адміністративного суду.
Оскаржуваним рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13 березня 2025 року відмовлено в задоволенні позову.
Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 через свого представника Тоботу Юлію Сергіївну подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Вказує, що судом першої інстанції безпідставно встановлено, що ОСОБА_1 було запропоновано вакантні посади, серед яких були і посади, що не відносились до державної служби. Також зазначає, що роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Пропозиція зайняти вакантну посаду має бути індивідуальною з наданням працівнику документу, який би містив конкретний перелік усіх наявних вакантних посад, з тим, щоб кожен працівник міг належно сприйняти пропозиції роботодавця (тобто, розуміти: яку роботу і конкретну посаду пропонують кожному з них) та визначитись з такою пропозицією. Відсутність індивідуальної, письмової пропозиції вказує на те, що роботодавцем не була дотримана процедура, передбачена статті 49-2 КЗпП України. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Також подало до суду заяву про розгляд справи без участі представника у порядку письмового провадження.
Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
05.06.2025 представник ОСОБА_2 направила до апеляційного суду додаткові пояснення із посилання на висновки Верховного Суду та вимоги законодавства та просить задовольнити позовні вимоги повністю
В судовому засіданні апеляційного розгляду справи в режимі відеоконференції представник позивача Тобота Ю.С. апеляційну скаргу підтримала з підстав зазначених у скарзі, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебувала на посаді заступника начальника відділу медичних та соціальних послуг управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Рівненській області з 01.08.2017 по 18.04.2023 ( трудова книжка серії НОМЕР_1 а.с. 18-21 том 1).
16.01.2023 Виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування України видано наказ №54-090 від 16.01.2023, яким скорочено весь штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві з 18.04.2023 (а.с. 37 том 1).
Головою комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України 16.01.2023 видано наказ №9-ОД “Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України”, пунктом 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві, з 18.04.2023.
Відповідно до попередження від 18.01.2023 №04-26-132 про наступне звільнення, за підписом голови комісії з реорганізації Управління Тетяни Савич, із посиланням на скорочення чисельності та штату працівників Управління на підставі наказу голови комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України від 16.01.2023 №9-ОД та наказу голови комісії з реорганізації Управління від 16.01.2023 №07-к, ОСОБА_1 повідомлено про наступне звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, яке відбудеться 18.04.2023.
У попередженні про наступне звільнення від 18.01.2023 №04-26-132 зазначено, зокрема, що посаду, яку займає ОСОБА_1 буде скорочено, враховуючи п.2 розд. VІІ Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, постанову КМУ від 27.12.2022 №1442, наказ комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України №9-ОД від 16.01.2023, накази управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області №07-к від 16.01.2023, №08-к від 16.01.2023. Крім того, ОСОБА_1 у попередженні повідомлена, що скороченню підлягає весь штат та чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та його управлінь, а тому інша робота у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України їй не пропонується. Також наявне посилання на те, що згідно норм діючого законодавства та роз`яснень Міністерства економіки України від 13.01.2023 №4706-05/1622-03, ні законодавством про працю, ні законодавством, що регулює порядок призначення на посади державної служби, не передбачено можливості переведення працівника, який працює за трудовим договором на посаду державної служби до органу, приєднання до якого здійснюється внаслідок реорганізації (а.с. 25 том 1).
ОСОБА_1 31.01.2023 надіслала голові комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області відповідь на попередження про наступне звільнення, де вказала, що 21.01.2023 отримала попередження від 18.01.2023 №04-26-132 та зазначила, що їй не було запропоновано жодної вакансії (а.с. 133 том 3).
31.01.2023 адвокатом Ширко М.Р. з метою надання правничої допомоги ОСОБА_1 на підставі договору №15/23 від 27.01.2023, надіслано на адресу ГУ ПФУ в Рівненській області адвокатський запит за вих. №26, у якому представник просила надати інформацію про наявні вакантні посади в ГУ ПФУ в Рівненській області станом на 18.01.2023 та станом на момент отримання цього запиту (а.с. 205 том 1).
02.02.2023 адвокату ОСОБА_3 надано відповідь листом №1700-08-8/8766 на вказаний адвокатський запит про наявні вакантні посади в ГУ ПФУ в Рівненській області станом на 18.01.2023 (45 посад) та станом на 01.02.2023 (38 посад) (а.с. 222-226 том 1). 
Наказом №81-в від 05.04.2023 ОСОБА_1 з 06.04.2023 достроково припинено відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надану наказом від 17.09.2020 №346-в та дозволено приступити до виконання своїх обов`язків, з урахуванням ч. 9 ст. 179 КЗпП України. Підстава: заява ОСОБА_1 від 27.03.2023 року (а.с. 58 том 1).
Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зверталось до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області з пропозицією взяти участь працівникам Фонду соціального страхування України у Рівненській області у доборі на вакантні посади у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області, а саме листами від 14.12.2022 №1700-08-8/66307, від 06.02.2023 №1700-08-8/9407 (32 вакантні посади державної служби та 3 посади, які виконують функції з обслуговування), від 23.03.2023 №1700-0801-8/25548 (37 вакантних посад державної служби та 1 посада з виконання функцій з обслуговування), від 13.04.2023 №1700-08-8/32798 (36 вакантних посад державної служби та 2 посади, які виконують функції з обслуговування) (а.с. 91-98 том 1).
Наказом від 18.04.2023 №190-к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади 18.04.2023 відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України. Підставою винесення даного наказу зазначено попередження про наступне звільнення №04-26-132 від 18.01.2023 (а.с. 26 том 1).
Не погоджуючись з наказом про звільнення, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2023  позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області №190-к від 18.04.2023 за підписом Голови Комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області Савич Тетяни Олександрівни, про звільнення ОСОБА_1 18 квітня 2023 року, у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України. Поновлено ОСОБА_1 на рівнозначній посаді в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 88 973 грн. 38 коп. (вісімдесят вісім тисяч дев`ятсот сімдесят три грн. 38 коп). Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено   до негайного виконання. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на користь держави судовий збір у сумі 1073 грн. 60 коп.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 21 грудня 2023 апеляційну скаргу представника Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задоволено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про: визнання протиправним та скасування наказу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області №190-к від 18.04.2023 про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників за п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України; поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області; стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 88 973 грн. 38 коп. (вісімдесят вісім тисяч дев`ятсот сімдесят три грн. 38 коп.). Сплачений Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області судовий збір 1810,4 грн. за подання апеляційної скарги відшкодувати за рахунок держави у порядку встановленому КМ України.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2025   касаційну скаргу представника ОСОБА_1 – Тоботи Юлії Сергіївни задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року скасовано. Провадження у справі №569/8767/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу закрито. Заяву представника ОСОБА_1 – Тоботи Юлії Сергіївни про направлення справи за встановленою юрисдикцією задоволено. Справу №569/8767/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу передано для продовження розгляду до Рівненського окружного адміністративного суду.
Рівненський окружний адміністративний суд дійшов висновку, що порушення прав позивача, про захист яких вона просила в судовому порядку, не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду. В свою чергу, відповідачем як суб`єктом владних повноважень було доведено правомірність вчинених дій та надано обґрунтовані доводи щодо прийняття оскаржуваного наказу відповідно до норм чинного законодавства.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. 
Згідно частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Статтею 43 Конституції України зокрема передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 №137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007, визначає, що кожна людина повинна мати можливість заробляти собі на життя професією, яку вона вільно обирає (пункт 1 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на працю як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
01.01.2023 набрав чинності Закон України від 21.09.2022 №2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №2620-ІХ), яким Закон України від 23.09.1999 №1105-XIV “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (далі – Закон №1105-XIV) викладено в новій редакції.
Пунктом 2 розділу VII “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №1105-XIV (в редакції Закону №2620-ІХ, що діє з 01.01.2023) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.
Таким чином, законодавцем в особі Верховної Ради України прийнято рішення про припинення Фонду соціального страхування України, а тому, як наслідок, виникли законні підстави для проведення заходів з реорганізації Фонду соціального страхування України.
Головою комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України 16.01.2023 видано наказ №9-ОД “Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України”, пунктом 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві, з 18.04.2023.
На виконання Закону №1105-XIV Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 27.12.2022 №1442 “Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України”, якою передбачено припинити з 01 січня 2023 року, реорганізувавши шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області.
Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі – КЗпП України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (частина 3 цієї статті).
Відповідно до частини шостої статі 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Верховний Суд в постанові від 05.10.2020 у справі №451/1028/18 зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва i праці, скорочення чисельності a6o штату працівників, чи додержано власником a6o уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу a6o що власник, a6o уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Як встановлено судом на підставі матеріалів справи, 21.01.2023 ОСОБА_1 отримала попередження від 16.01.2023 №04-26-132 про скорочення посади, яку вона обіймає на підставі наказу голови комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України від 16.01.2023 №9-ОД. Тобто, позивач отримала попередження про наступне звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, яке відбудеться 18.04.2023 у строки передбачені законом.
Суд наголошує, що у вказаному попередженні було зазначено, що оскільки, скороченню підлягає весь штат та чисельність виконавчої дирекції, тому інша робота не пропонується. Тобто, УВД ФСС в Рівненській області були виконані вимоги статей 40, 49-2 КЗпП України. При цьому, у даному випадку не порушено вимог частини 6 статті 36 КЗпП.
Верховний Суд у постанові від 11.02.2021 у справі №826/9815/18 виходив із специфіки публічно-правових відносин, а саме тієї обставини, що повноваження відповідних державних органів не є статичними i можуть передаватись від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. Суд наголосив, що такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації.
Внаслідок передачі Пенсійному фонду України та його територіальним органам функцій Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та ix відділень з 01.01.2023 виникло публічне правонаступництво, тобто передання адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень до іншого внаслідок припинення виконання першим суб`єктом покладеної на нього функції. За часткового правонаступництва від одного до іншого суб`єкта переходять лише окремі права i обов`язки.
При цьому, повне (універсальне) правонаступництво передбачає перехід до правонаступника ycix прав i обов`язків (у тому числі майнових) того суб`єкта, якому вони належали раніше. Це має місце, зокрема, у разі припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення). Підстави для повного (універсального) правонаступництва виникають з моменту державної реєстрації припинення юридичної особи, що реорганізується.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону №1105-XIV (у редакції з 01.01.2023) уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (далі - уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України.
Відповідно до частин 2, 6 статті 4 Закону №1105-XIV у редакції від 02.04.2022 (чинній до 01.01.2023), фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням. Фонд є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, символіку, яка затверджується його правлінням. Фонд набуває прав юридичної особи з дня державної реєстрації у порядку, визначеному Законом України “Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань”.
В свою чергу, правові основи організації та діяльності Пенсійного фонду України визначаються, зокрема, Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 №1058-IV (далі – Закон №1058-IV).
Згідно з пунктом 12 розділу Прикінцеві положення Закону №1058-IV на працівників Пенсійного фонду та його територіальних органів, які здійснюють повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань i функцій Пенсійного фонду, поширюється дія Закону України “Про державну службу”.
Отже, штат працівників апарату Пенсійного фонду України складають посади державної служби, умови призначення (переведення, звільнення) на які визначаються Законом України від 10.12.2015 №889-VIII “Про державну службу” (далі – Закон №889-VIII).
Відповідно до пункту 14 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 №280 Пенсійний фонд України є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках.
Таким чином, відбулось приєднання фонду, що за своєю природою тяжіє до юридичної особи приватного права та юридичної особи публічного права.
Прийнявши рішення про припинення ФСС України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників ФСС України, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях. В такому випадку при вирішенні даного трудового спору слід дотримуватись балансу загальних норм трудового права та спеціальних норм права регламентуючих порядок прийняття та проходження публічної служби.
За таких умов, переведення працівників ФСС України на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях суперечить Закону №889-VIII.
Разом з тим, обов`язок щодо застосування норм спеціального законодавства був неодноразово предметом розгляду у Верховному Суді. Зокрема, Верховний Суд в постанові від 29.03.2023 у справі № 380/6745/21 зазначив, що за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Тобто, відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби регулює Закон №889-VIII, яким визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави i суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (ч. 3 ст. 5 Закону №889-VIII).
Відповідно до частин 1, 2 ст. 21 Закону №889-VIII вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.
Отже, прийнявши рішення про припинення ФСС України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників ФСС України, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби у Фонді чи його територіальних управліннях.
В силу положень пунктів 1, 2 частини 1 статті 41 Закону №889-VIII без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець: на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенню суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.
Саме Закон №889-VIII визначає поняття рівнозначної посади, як посади державної служби, що належать до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу. Натомість, КЗпП України такого поняття як рівнозначна посада не містить.
Необхідність розрізнення у законі проходження державної служби та звичайної трудової діяльності зумовлена тим, що державні службовці, виконуючи завдання i функцій держави, мають особливий статус, забезпечують права та свободи громадян, захист публічного інтересу. Крім того, на державного службовця поширюються обмеження запроваджені для уникнення конфлікту інтересів, суміщення державної служби з іншими видами діяльності.
З наведеного слідує, що законодавством не передбачено переведення працівника посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в державному органі. Отже, в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області були вакантні посади саме державної служби, тобто для їх зайняття кандидат повинен відповідати вимогам викладеним в Законі України “Про державну службу”.
Частиною 5 статті 10 Закону України “Про правовий режим воєнного стану” визначено, що у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад.
Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.
Спрощення процедури прийняття на посади державної служби під час воєнного стану не свідчить про можливість прямого переведення на посаду державної служби з ігноруванням інших вимог викладених у вищезазначеній нормі закону.
Як вбачається з матеріалів справи судом встановлено, що ГУ ПФУ в Рівненській області неодноразово надсилались пропозиції та повідомлення до УВД ФССУ в Рівненській області про можливість вивільнюваним працівникам прийняти участь у доборі та зайняти вакантні посади державної служби на період воєнного стану.
31.01.2023 адвокатом Ширко М.Р. з метою надання правничої допомоги ОСОБА_1 на підставі договору №15/23 від 27.01.2023 надіслано на адресу ГУ ПФУ в Рівненській області адвокатський запит за вих. №26, у якому представник просила надати інформацію про наявні вакантні посади в ГУ ПФУ в Рівненській області станом на 18.01.2023 та станом на момент отримання цього запиту.
02.02.2023 адвокату Ширко М.Р. надано відповідь листом №1700-08-8/8766 на вказаний адвокатський запит про наявні вакантні посади в ГУ ПФУ в Рівненській області станом на 18.01.2023 (45 посад) та станом на 01.02.2023 (38 посад), в тому числі і щодо посад не державної служби.
При звільненні з роботи ОСОБА_1 була повідомлена про наявність в ГУ ПФУ в Рівненській області 36 вакантних посад (електронною поштою, під підпис 18.04.2023).
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 була повідомлена і ознайомлена в лютому 2023 року (так і перед звільненням) з наявними вакантними посадами в ГУ ПФУ в Рівненській області, в тому числі і не державної служби, а тому доводи позивачки та її представника, які викладені в апеляційній скарзі з даного приводу щодо не повідомлення про вакантні посади (зокрема, не державної служби) є необґрунтованими.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 перебувала на посаді заступника начальника відділу медичних та соціальних послуг управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Рівненській області, а аналогічні посади рівня заступника начальника відділу, на яку вона претендувала в ГУ ПФУ в Рівненській області, є посадами державної служби, тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не могла бути автоматично введена до штату, який затверджується ПФУ, в установі яка є підрозділом органу виконавчої влади і є юридичною особою публічного права, на посаду аналогічну тій, яку обіймала позивачка в УВД ФССУ в Рівненській області в некомерційній самоврядній організації, яка не підпадає під дію норм Закону України “Про державну службу”.
Водночас, судом не встановлено, а доказів протилежного позивач не надала, що вона подавала до ГУ ПФУ в Рівненській області заяву та необхідні документи для вирішення питання про призначення її на вакантні посади державної служби, ОСОБА_1 було запропоновано вакантні посади, серед яких були і посади, що не відносились до державної служби, однак судом не встановлено, що позивач подавала відповідні документи для її працевлаштування на посади не державної служби, тому без її згоди та активних дій вона не могла бути переведена на будь-яку з них, а ГУ ПФУ в Рівненській області було вчинено всі передбачені трудовим законодавством дії щодо працевлаштування ОСОБА_1 , а при її звільненні не було допущено порушень чинного законодавства.
Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Стаття 73 КАС України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно із положеннями статті 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З огляду на вищевикладене колегія суддів вважає, що відповідачем, як правонаступником Фонду, вжито належних заходів щодо працевлаштування позивача та інших працівників Фонду впродовж всього строку дії попереджень про наступне звільнення, а доводи представника позивача щодо того, що позивачу, не пропонувалася робота в органах Пенсійного фонду України не відповідає дійсності та спростовується доказами, наявними в матеріалах справи. 
Також, суд відхиляє наведені представником позивачки посилання на висновки Верховного Суду як такі, що не є релевантним обставинам у цій справі за позовом ОСОБА_1 .
Підсумовуючи все вищенаведене, виходячи з системного аналізу норм законодавства та обставин справи, висновки Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що наказ від 18.04.2023 №190-к, яким ОСОБА_1 звільнено із займаної посади 18.04.2023 відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України прийнятий обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин та матеріалів справи, що мають значення для їх прийняття, є вмотивованим, законним і підставним, відповідно позовні вимоги не підлягають до задоволення, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, апелянтом не подано обґрунтованих доводів на спростування зазначеного судом, а доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається. Інші доводи та аргументи скаржника зводяться до переоцінки доказів і свідчать про його незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 березня 2025 року у справі №569/8767/23 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

                  Головуючий суддя                                        Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                              В.В. Гуляк

                                                                                          Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено і підписано 13.06.2025