ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року
м. Хмельницький

Справа № 672/947/23
Провадження № 22-ц/820/1339/25

Хмельницький апеляційний суд у складі
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Спірідонової Т.В. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М.,
секретар судового засідання – Кошельник В.М.,
за участю: апелянта – ОСОБА_1 ,
представника апелянта – Сакенова Ю.К.
відповідача – ОСОБА_2 
представника відповідача – ОСОБА_3 
представника відповідача – Черевика К.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №672/947/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Сакеновим Юрієм Костянтиновичем, на рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 27 березня 2025 року, в складі судді Пономаренко Л.Е., у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_4 , Городоцької міської ради Хмельницької області, Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області про визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки та усунення перешкод в користуванні житловим будинком,
встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
В серпні 2023 року позивачка звернулась до суду  з позовом, в якому просила визнати недійсним п.п. 13, 14 рішення №19 сорок восьмої сесії Городоцької міської ради VI скликання від 30 грудня 2014 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), кадастровий номер 6821210100:03:004:0090, по АДРЕСА_1 , для передачі у приватну власність ОСОБА_4 та про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки, кадастровий номер 6821210100:03:004:0090, по АДРЕСА_1 , площею 980 кв.м., в тому числі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 980 кв.м., з видачею в Реєстраційній службі Городоцького районного управління юстиції у Хмельницькій області свідоцтва про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку); скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,091 га, кадастровий номер 6821210100:03:004:0090, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 585241968212, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 23205564 від 28 липня 2015 року; скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 6821210100:03:004:0090, яка розташована по АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 забрати шляхом демонтажу від будинку ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 металеві стовпчики та ворота, які знаходяться зі сторони господарства ОСОБА_2 АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . Рішенням виконавчого комітету Городоцької міської ради Хмельницької області №234 від 21 листопада 1997 року ОСОБА_1 надано земельну ділянку у приватну власність у АДРЕСА_2 в розмірі 0,091 га для будівництва та обслуговування будівель. Крім того, ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . 07 липня 2023 року ОСОБА_5 звернулась до землевпорядної організації для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Під час обмірів земельної ділянки по АДРЕСА_2 стало відомо, що площа земельної ділянки становить 0,0861 га замість 0,091 га. Стверджує, що таке зменшення її земельної ділянки відбулось внаслідок того, що при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), площею 0,098 га, на ім`я ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 відбулось фактичне зміщення земельної ділянки ОСОБА_4 на 3,31 м в сторону земельної ділянки ОСОБА_1 , яка розташована по АДРЕСА_1 . При цьому, фактичні межі її земельної ділянки з протилежної сторони залишились на попередньому рівні. 28 липня 2015 року ОСОБА_4 продала ОСОБА_2 свій будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку з кадастровим номером 6821210100:03:004:0090. В подальшому ОСОБА_2 встановила триметрові металеві стовпчики та ворота впритул до житлового будинку ОСОБА_1 , чим унеможливила ОСОБА_1 підхід до частини будинку зі сторони земельної ділянки ОСОБА_2 . 

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області від 27 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення мотивоване обранням позивачкою неналежного способу захисту прав в частині визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації, а також відсутністю належних та допустимих доказів порушення її прав як власника чи користувача земельної ділянки, оскільки нею не надано документів на підтвердження права власності чи права користування земельною ділянкою, а також, що внаслідок розташування на земельній ділянці загорожі позивачці, як власнику нерухомого майна, створюються перешкоди у користуванні нею.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення задоволення позовних вимог. 

Узагальнення доводів апеляційної скарги
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, також судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про обрання позивачкою неефективного способу захисту порушеного права в частині визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації, оскільки застосована судом судова практика в цій частині стосувалась правовідносин, відмінних від цієї справи. 
Суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що ОСОБА_1 не було запропоновано погодити межі земельних ділянок, які належать їй, розташовані по АДРЕСА_3 , та межують із земельною ділянкою ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 . В технічній документації із землеустрою, виготовленої на ім`я ОСОБА_4 , не зазначено суміжного землекористувача земельної ділянки, а саме ОСОБА_1 , не погоджено з позивачкою межі земельної ділянки. Зокрема, в технічній документації із землеустрою від точки А до точки Б вказано суміжного землекористувача ОСОБА_1 , натомість фактичним користувачем є ОСОБА_1 , від точки Г до точки Д вказано суміжного користувача ОСОБА_6 , проте чоловіком позивачки є ОСОБА_7 . Також судом не взято до уваги, що в землевпорядній документації із землеустрою ОСОБА_4 відстань від точки Г до точки Д вказана 27,81 м. Разом з тим, в землевпорядній документації із землеустрою, яка належить ОСОБА_1 , і виготовлена на земельну ділянку з кадастровим номером 6821210100:03:004:0182 по АДРЕСА_2 , ця відстань становить 30,02 м і в ній відсутній виступ довжиною 3,31 м. в сторону домогосподарства по АДРЕСА_2 , як зазначено в технічній документації із землеустрою ОСОБА_4 . 
Також необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що земельна ділянка ОСОБА_1 не набула статусу об`єкта цивільних прав, оскільки він суперечить пункту 1 Перехідних положень ЗК України. Вирішуючи вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом, суд дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_1 здійснила прибудову а1 в бік земельної ділянки ОСОБА_2 , оскільки будинок разом із прибудовою по АДРЕСА_2 позивачка отримала у спадок і станом на 2014 рік вказана прибудова вже існувала. 

Процесуальні дії апеляційного суду
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 09 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги.
Ухвалами Хмельницького апеляційного суду від 14 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та справу призначено до судового розгляду.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що оскаржуване рішення Городоцької міської ради від 30 грудня 2014 року №19 вичерпало свою дію виконанням, адже на підставі цього рішення проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку. Тому, визнання недійсними його пунктів не відновить порушене право або законний інтерес позивачки. Отже, правильним є висновок суду про обрання позивачкою неналежного способу захисту порушеного права. Вказує, що до 01 січня 2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передавались у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснювалась з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Натомість, позивачка такого державного акта не має. Вважає, що суд першої інстанції правильно враховував у рішенні висновки Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №681/1039/15-ц, зокрема, що погодження меж самостійного значення не має й відсутність такого погодження не може слугувати підставою для відмови місцевої ради в затвердженні технічної документації та для визнання рішення про приватизацію незаконним.
Крім того, рішенням Городоцької міської ради від 10 жовтня 2014 року №11 надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 , загальною площею 980 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_8 було виготовлено технічну документацію. При цьому, жодні відомості технічної документації не свідчили про будь-які перешкоди в реєстрації права власності саме такої площі, розміщення та розмірів земельної ділянки. Тому, земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер 6821210100:03:004:0090, затверджено технічну документацію з реєстрацією права власності на неї на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку), видане реєстраційною службою на підставі рішення Городоцької міської ради від 30 грудня 2014 року №19. Заміри спірної земельної ділянки з 2014 року по сьогоднішній день не змінилися. Крім того, протягом всього періоду часу спірних питань у позивачки щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6821210100:03:004:0090 не виникало. 
У відзиві на апеляційну скаргу Городоцька міська рада Хмельницької області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що позивачкою не надано жодних належних доказів для підтвердження права власності чи права користування земельною ділянкою. Крім того, не надано жодного документу, який міг би підтвердити наявність земельної ділянки, як об`єкта права власності, або цивільних прав. Твердження апеляційної скарги про те, що висновки суду першої інстанції суперечать розділу Х ЗК України, пункту 2 розділу Х Закону України «Про Державний земельний кадастр», а також Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року, є безпідставними. Крім того, безпідставним також є посилання в апеляційній скарзі на статті 152 та 155 ЗК України, оскільки жодних матеріалів, які б підтвердили наявність у апелянтки права власності чи користування на землю, не надано. Заперечуючи проти висновків суду в частині відмови зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати від будинку ОСОБА_1 металеві стовпчики та ворота, апелянтка взагалі не вказала на підставі яких матеріалів (доказів) можна дійти висновку про те, що мав місце факт зміщення земельної ділянки.
У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що Державним кадастровим реєстратором було зареєстровано земельну ділянку із кадастровим номером 6821210100:03:004:0090, оскільки у технічній документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_4 міститься рішення Городоцької міської ради від 10 жовтня 2014 року №11, яким надано дозвіл на розроблення цієї технічної документації для передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_4 . Державний кадастровий реєстратор при реєстрації спірної земельної ділянки на підставі документації із землеустрою діяв правомірно, оскільки він перевіряє лише наявність повного пакета документів, необхідних для внесення відомостей до Державного земельного кадастру згідно зі статтею 50 Закону України «Про землеустрій».
В судовому засіданні апелянтка ОСОБА_1 та її представник – адвокат Сакенов Ю.К. вимоги апеляційної скарги підтримали, з підстав наведених в ній.
Відповідачка ОСОБА_9 та її представниця – адвокат Кулабіна М.В. в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечили, просили залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Представник відповідача – Городоцької міської ради Хмельницької області – Черевик К.В. проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Відповідачка ОСОБА_4 про дату, час і місце слухання справи належним чином повідомлена, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила.
Відповідач – Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області про дату, час і місце слухання справи належним чином повідомлене, представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив.
Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Мотивувальна частина
Встановлені фактичні обставини справи 
Встановлено, що  ОСОБА_1 згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченим 28 травня 1996 року державним нотаріусом та зареєстрованим в реєстрі за №640, є спадкоємицею спадкового майна, до складу якого входить житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_2 .
               Рішенням виконавчого комітету Городоцької міської ради Хмельницької області №234 від 21 листопада 1997 року ОСОБА_1 надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,091 га (відповідно до Декрету Кабінету Міністрів «Про приватизацію земель», ст.ст. 56, 57 Земельного кодексу України) у м. Городок, вул. Калініна, 24.
               Згідно з довідкою виконавчого комітету Городоцької міської ради Хмельницької області №43-3505 від 07 червня 2023 року встановлено, що рішенням №20 тридцять восьмої сесії міської ради п`ятого скликання від 19 травня 2010 року вулицю Калініна перейменовано на вулицю Леха Качинського.
               Відповідно до пунктів 13, 14 рішення Городоцької міської ради від 30 грудня 2014 року №19 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) в м. Городок для передачі у приватну власність громадянам» ОСОБА_4 затверджено технічну документацію із землеустрою та передано у приватну власність земельну ділянку (кадастровий номер 6821210100:03:004:0090) в АДРЕСА_1 , площею 980 кв.м., в тому числі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 980 кв.м. з видачею в Реєстраційній службі Городоцького районного управління юстиції у Хмельницькій області свідоцтва про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку).
               28 липня 2015 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями загальною площею 87,4 кв.м. та земельної ділянки (кадастровий номер 6821210100:03:004:0090) площею 0,098 га, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місцезнаходження АДРЕСА_1 .
За заявою ОСОБА_2 від 08 лютого 2022 року виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16 зазначено, що особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, від 06 квітня 2021 року у справі №925/642/19).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачами способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Звертаючись до суду з позовом, позивачка просила, серед іншого, визнати недійсними пункти 13, 14 рішення №19 сорок восьмої сесії Городоцької міської ради VI скликання від 30 грудня 2014 року про затвердження технічної документації із землеустрою, скасувати державну реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку 6821210100:03:004:0090 площею 980 кв.м, розташовану по АДРЕСА_1 та скасувати у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки.
Згідно з ч.ч. 2, 3 статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Згідно з ч.ч. 1-3, 5 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Стаття 118 ЗК України встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.
Згідно з частиною 1 статті 118 ЗК України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
До заяви додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення.
Частиною 9 статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Частиною 1 статті 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Відповідно до частини 1 статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).
Судом встановлено, що пунктами 13, 14 рішення Городоцької міської ради Городоцького району Хмельницької області №11 від 10 жовтня 2014 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (кадастровий номер 6821210100:03:004:0090) ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 , та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку (кадастровий номер 6821210100:03:004:0090) по АДРЕСА_1 загальною площею 980 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.
Доводи позивачки на відсутність погодження меж земельної ділянки з нею як суміжним користувачем, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Пунктом 5 частини 5 статті 186 ЗК України передбачено, що технічна документація із землеустрою погоджується і затверджується у такому порядку: технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) затверджується: у разі передачі на підставі такої документації земельної ділянки у власність та користування органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування – рішенням таких органів; в інших випадках – власником (розпорядником) земельної ділянки, а щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, що перебуває у користуванні, – землекористувачем.
Відповідно до ч.ч. 8, 9, 10 статті 186 ЗК України підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.
Кожен орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, інший суб`єкт розглядає та погоджує документацію із землеустрою самостійно та незалежно від погодження такої документації іншими органами.
Відповідно до пункту 15 статті 123 ЗК України підставою відмови у затвердженні документації із землеустрою може бути лише її невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року зазначено наступне: згідно з положеннями статті 55 Закону №858-IV установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.
Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими Знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686. Згідно з пунктом 3.12 Інструкції №376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.
Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання.
Верховний Суд у постанові від 28 березня 2018 року у справі №681/1039/15-ц зазначив, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовлення землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа – акта погодження меж – слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки – правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №580/168/16-ц зроблено висновок, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. 
Тому, посилання апелянтки на те, що їй не було запропоновано погодити межі земельних ділянок колегія суддів відхиляє, оскільки чинне земельне законодавство не обмежує права на приватизацію земельної ділянки у разі непідписання акта погодження меж земельних ділянок.
Таким чином, Городоцькою міською радою Хмельницької області було правомірно прийнято рішення №19 від 30 грудня 2014 року, пунктами 13, 14 якого було затверджено технічну документацію із землеустрою та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку кадастровий номер 6821210100:03:004:0090 площею 980 кв.м, розташовану по АДРЕСА_1 .
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 зазначила, що усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18, пункт 143).
Колегія суддів зазначає, що рішення міської ради про затвердження проекту із землеустрою та передачу земельної ділянки у власність за своєю правовою природою є індивідуальним актом застосування норм права (правозастосовчим актом індивідуальної дії), та таким, що вичерпав свою дію одночасно з його прийняттям. При цьому, рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про затвердження та передачу земельної ділянки у власність за наслідками розгляду клопотання особи про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність також не є підставою виникнення права власності на земельну ділянку, оскільки відповідно до статті 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Отже, суд дійшов правильного висновку, що оскаржуване рішення Городоцької міської ради від 30 грудня 2014 року №19 вичерпало свою дію виконанням (на підставі рішення ради здійснено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку), а визнання цього рішення недійсним не поновить порушене право або законний інтерес позивача.
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про визнання недійсними п.п. 13,14 рішення Городоцької міської ради Городоцького району Хмельницької області №11 від 10 жовтня 2014 року не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивачки, яке потребуватиме додаткових засобів захисту.А тому, суд першої інстанції правильно відмовив в задоволенні позову про визнання недійсним п.п. 13,14 рішення Городоцької міської ради Городоцького району Хмельницької області №11 від 10 жовтня 2014 року через неефективність обраного позивачкою способу захисту прав.
Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Згідно з частиною 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.
Частиною 8 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.
Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 грудня 2022 року у справі №914/2350/18 зазначила, що скасування державної реєстрації речових прав повинно бути пов`язано з підставою для проведення такої реєстрації, з одночасним визнанням того, хто набуватиме це право. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства.
Такий висновок також викладено у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, від 30 червня 2020 року у справі №922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі №910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 вересня 2020 року у справі №914/1201/19, від 18 листопада 2020 року у справі № 154/883/19-ц, від 16 грудня 2020 року у справі №676/58/17-ц.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що вимоги позивачки про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку 6821210100:03:004:0090 площею 980 кв.м, розташовану по  АДРЕСА_1 та скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки є неефективним способом захисту та не зможе відновити порушених, на думку позивачки, прав.
  Посилання апелянтки на те, що вона є власницею земельної ділянки по АДРЕСА_2 , загальною площею 0,091 га, на підставі Декрету Кабінету Міністрів «Про приватизацію земель» і частина належної ОСОБА_2 земельної ділянки є її власністю, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Так позивачка зазначала, що під час виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, з`ясувалося, що площа земельної ділянки зменшена з 0,091 га (зазначеної в рішенні виконавчого комітету №234 від 21 листопада 1997 року) до 0,861 га. Вважає, що таке зменшення відбулося за рахунок збільшення суміжної земельної ділянки ОСОБА_2 . 
Відповідно до частини 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Згідно з пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 Декрету, посвідчується відповідною радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.
               У постанові Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №372/2626/15-ц зазначено, що згідно з абзацом 2 пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України встановлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Отже, на підставі вказаної норми Закону рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.
Відповідно до статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.  
Судом правильно встановлено, що на момент розгляду справи земельна ділянка не сформована, не зареєстрована, не має кадастрового номеру, тобто не набула статусу об`єкта цивільних прав. 
Щодо вимог про зобов`язання ОСОБА_2 забрати шляхом демонтажу від будинку ОСОБА_1 АДРЕСА_2 металеві стовпчики та ворота, які знаходяться зі сторони господарства ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 . 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 травня 1996 року ОСОБА_1 набула право власності на житловий будинок житловою площею 42,8 кв.м, з надвірними будівлями та спорудами: хлів «Б», гараж «В» по АДРЕСА_2 .
Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.
Частиною другою статті 103 ЗК України визначено, що власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
Згідно з положеннями статті 108 ЗК України у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.
Частинами 2, 3 статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Позивачка не довела належними та допустимими доказами порушення її прав як власника чи користувача земельної ділянки, оскільки нею не надано документів на підтвердження права власності чи права користування земельною ділянкою, а також, що внаслідок розташування ОСОБА_2 на земельній ділянці загорожі ОСОБА_1 як власнику нерухомого майна створюються перешкоди у користуванні нею.
Крім того, з матеріалів справи встановлено, що суд першої інстанції призначав в підготовчому судовому засіданні судову земельно-технічну експертизу, яка не була проведена. Зокрема, листом Хмельницького відділення Київського НДІСЕ від 05 січня 2024 року було повернуто до суду першої інстанції матеріали цивільної справи та інвентарні справи, у зв`язку з несплатою позивачкою коштів за проведення експертизи. 
Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає. 
Отже, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Висновки суду апеляційної інстанції 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Судові витрати
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, то підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Сакеновим Юрієм Костянтиновичем, залишити без задоволення.
Рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 27 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 25 червня 2025 року.

Судді Т.В. Спірідонова
Р.С. Гринчук
А.М. Костенко