ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

19 червня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 160/29589/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
                               суддів:  Божко Л.А., Лукманової О.М.,        
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу   Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.01.2025 року (головуючий суддя Юрков Е.О.) 
в адміністративній справі №160/29589/24 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області,           третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
Позивачка,  ОСОБА_1 , звернулася 05.11.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просила:   
- визнати протиправним та скасувати рішення з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 16.10.2024 року за №046430014969 «Про відмову в призначенні пенсії»,
про не зарахування ОСОБА_1 , до страхового стажу: 
період трудової діяльності з 01.10.1920 по 08.10.1990, з 03.12.1992 по 25.10.1994, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 05.07.1990, оскільки відсутня назва організації при прийнятті на роботу; 
період трудової діяльності з 01.06.2000 по 29.04.2001, оскільки відсутні дані в Реєстрі застрахованих осіб; 
період трудової діяльності з 26.11.1994 по 31.05.2000 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 05.07.1990, оскільки звільнення завірено печаткою у відбитку якої читається назва «УРСР», що суперечить п.3.1, п.3.2, п.3, п.п.4.1, 4.5 п.4 Інструкції «Про порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на виготовлення печаток і штампів», затвердженої МВС 18.10.1993 №643; 
період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, згідно свідоцтва про народження: НОМЕР_2 на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки в даних документах відсутня відмітка про отримання паспорту, а також відсутня інформація в заяві та про відмову у призначенні пільгової пенсії за віком за Списком №2 з дня виникнення права на призначення пенсії, а саме з 09.10.2024;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати протиправним та скасувати рішення з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 16.10.2024 року за №046430014969 «Про відмову в призначенні пенсії», на день виникнення права на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, тобто на 09.10.2024, до страхового стажу страхового стажу:
період трудової діяльності з 01.10.1990 по 08.10.1990, з 03.12.1992 по 25.10.1994; період трудової діяльності з 01.06.2000 по 29.04.2001; 
період трудової діяльності з 26.11.1994 по 31.05.2000; період догляду за дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення нею трирічного віку, на підставі заяви про призначення пенсії, поданої в межах строку звернення, призначити з 09.10.2024 року - ОСОБА_1 , пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 згідно з пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII, як особі, яка працювала повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 на підставі заяви про призначення пенси, поданої в межах строку звернення.
В обґрунтування позову зазначено, що після досягнення необхідного віку 09.10.2024 позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, згідно статті 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. Проте, рішенням про відмову в призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №046430014969 від 16 жовтня 2024 року позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку з відсутністю пільгового стажу роботи, підтвердженого в установленому законодавством порядку. Позивач вважає вказане рішення протиправним, тому що трудовою книжкою підтверджено трудовий стаж роботи на підприємствах. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.11.2024 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.01.2025 року позов задоволено частково.           
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 16 жовтня 2024 року №046430014969 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період трудової діяльності, згідно трудової книжки серія НОМЕР_3 від 05.07.1990 року: з 01.10.1990 по 08.10.1990, з 03.12.1992 по 25.10.1994; з 01.06.2000 по 29.04.2001; з 26.11.1994 по 31.05.2000; період догляду за дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення нею трирічного віку, на підставі заяви про призначення пенсії з 09.10.2024 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.10.2024 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2 та прийняти обґрунтоване рішення, з урахуванням висновків суду.
В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.           
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що відповідачем неправомірно відмовлено позивачці в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 ,  а тому належним захистом порушених прав позивача буде зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період трудової діяльності з 01.10.1990 по 08.10.1990, з 03.12.1992 по 25.10.1994; період трудової діяльності з 01.06.2000 по 29.04.2001; період трудової діяльності з 26.11.1994 по 31.05.2000; період догляду за дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення нею трирічного віку, на підставі заяви про призначення пенсії з 09.10.2024 року.
Вказав, що належним способом захисту прав позивача у цій справі є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.10.2024 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2 та прийняти обґрунтоване рішення, з урахуванням висновків суду.
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Вказує, що згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу зараховано усі періоди трудової діяльності. Страховий стаж Позивача - 25 років 8 місяців 4 дні. Пільговий стаж становить 19 років 4 місяці 5 днів за вилученням відпустки без збереження заробітної плати з 08.09.2023 до 30.09.2023. Одночасно зазначаємо, що дата в наказі № 136-0 від 14.11.2000 про відпустку не відповідає даному періоду. Позивач матиме право на пенсійну виплату з 09.08.2027. Пільговий стаж Позивача станом на 01.04.2015 становить 10 років 01 місяць. Враховуючи принцип екстериторіальності, розгляд заяви та наданих документів щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону, здійснено структурним підрозділом Управління та 16.10.2024 винесено рішення про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з недосягненням пенсійного віку – 55 років. Отже, дії Управління є правомірними та вмотивованими.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 09.10.2024 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 2.
Згідно принципу екстериторіальності заяви та документи позивача від 09.10.2024 було розглянуто Головним управліннями Пенсійного фонду України в Житомирській область та винесено рішення № 046450014969 від 16.10.2024 про відмову у призначені пенсії, відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” у зв`язку з ненастанням пенсійного віку. В якому зазначено, що вік Позивача – 52 роки. Страховий стаж особи 25 років 8 місяців 4 дні. Пільговий стаж становить 19 років 4 місяці 5 днів за вилученням відпустки без збереження заробітної плати з 08.09.2023 по 30.09.2023. Додатково повідомляємо, що дата в наказі № 136-0 від 14.11.2000 про відпустку не відповідає даному періоду. За результатами розгляду документів до пільгового стажу Позивача зараховано всі періоди трудової діяльності. За доданими документами до страхового стажу не зараховано: - період трудової діяльності з 01.10.1990 по 08.10.1990, з 03.12.1992 по 25.10.1994 згідно трудової книжки НОМЕР_3 від 05.07.1990, оскільки відсутня назва організації при прийнятті на роботу; - період трудової діяльності з 01.06.2000 по 29.04.2001, оскільки відсутні дані в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного пенсійного страхування про сплату страхових внесків; - період трудової діяльності з 26.11.1994 по 31.05.2000, згідно трудової книжки НОМЕР_3 від 05.07.1990, оскільки звільнення завірено печаткою у відбитку якої читається назва “УРСР”, що суперечить п.3.1, п.3.2 п.3, п.п.4.1,4.5 п.4 Інструкції “Про порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на виготовлення печаток і штампів”, затвердженої Міністерством Внутрішніх Справ України 18.10.1993 року № 643; - період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, згідно свідоцтва про народження: НОМЕР_2 на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки в даних документах відсутня відмітка про отримання паспорту, а також відсутня інформація в заяві.            Позивачка вважає протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 16.10.2024 року за №046430014969 «Про відмову в призначенні пенсії».
Суд першої інстанції позов задовольнив частково.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 року № 1058-IV.
Відповідно до статті першої Закону № 1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Згідно частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
У відповідності до пункту “б” частини 1 статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, 
- за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Відповідна редакція статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” викладена на підставі Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення“ від 2 березня 2015 року № 213–VIII.
До вказаних змін пункт “б” частини 1 статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” було викладено у такій редакції: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: 
чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; 
жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 р. визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема статтю 13 Закону України „Про пенсійне забезпечення“ від 5.11.1991 року №1788–XII зі змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення“ від 2.03.2015 року № 213–VIII.
Стаття 13, частина друга статті 14, пункти „б“–„г“ статті 54 Закону України „Про пенсійне забезпечення“ від 5 листопада 1991 року № 1788–XII зі змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення“ від 2.03.2015 року №213–VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. (пункт 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020р.).
Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам.
Згідно пункту 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 р., зокрема застосуванню підлягають стаття 13, частина 2 статті 14, пункти „б“-„г“ статті 54 Закону України „Про пенсійне забезпечення“ від 5.11.1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення“ від 2 березня 2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:
„На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:
б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Також у пункті 4.4. мотивувальної частини рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 Конституційний Суд України дійшов висновку, що стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині 1 статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
Так, згідно частини 2 статті 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку:
50 років - з 1 жовтня 1974 року по 31 грудня 1975 року.
Проте у пункті 5 рішення № 8-рп/2005 від 11.10.2005 року Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
За приписами пунктів 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
У преамбулі Закону України «Про пенсійне забезпечення» зазначено, що цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.
Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (ч.2 ст.6 КАС України).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії», «Стіл та інші проти Сполученого Королівства»).
Окрім того, Європейський суд зазначає, що відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, прогалин, інтерпретаційних сумнівів лежить, в тому числі, і на судових органах, які застосовують та тлумачать закони (рішення у справах «Вєренцов проти України», «Кантоні проти Франції»).
Згідно статті 150-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення (стаття 152 Конституції України).
Також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 листопада 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20 вказано, що оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. 
Таке регулювання порушує вимогу “якості закону”, передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі “Щокін проти України”).
Вказано, що Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що зміни до Закону № 1058-IV (зокрема щодо доповнення його статтею 114) внесено Законом № 2148-VIII від 3.10.2017 року, тобто раніше ухвалення КСУ Рішення № 1-р/2020 від 23.01.2020 року. 
Тому відсутні підстави стверджувати про повторне запровадження правового регулювання, яке КСУ раніше визнав неконституційним. 
При цьому рішення КСУ про визнання неконституційними та втрату чинності положеннями одного закону не тягне втрату чинності положеннями іншого закону, який не був предметом конституційного контролю.
Велика Палата Верховного Суду не вважає можливим надавати оцінку положенням Закону № 1058-IV щодо їх відповідності чи невідповідності Конституції України в межах цієї справи, оскільки, як зазначено вище, у цій справі застосуванню підлягають норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-IV.
Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.
Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Головного управліннями Пенсійного фонду України в Житомирській область № 046450014969 від 16.10.2024 відмовлено позивачці в призначенні пенсії на пільгових умовах по Списку № 2, у зв`язку з відсутності необхідного пенсійного віку – 55 років та зазначено:
вік ОСОБА_1 – 52 роки. Страховий стаж особи 25 років 8 місяців 4 дні. Пільговий стаж становить 19 років 4 місяці 5 днів за вилученням відпустки без збереження заробітної плати з 08.09.2023 по 30.09.2023. 
Додатково повідомлено, що дата в наказі № 136-0 від 14.11.2000 про відпустку не відповідає даному періоду. 
За результатами розгляду документів до пільгового стажу Позивача зараховано всі періоди трудової діяльності. 
За доданими документами до страхового стажу не зараховано: 
- період трудової діяльності з 01.10.1990 по 08.10.1990, з 03.12.1992 по 25.10.1994 згідно трудової книжки НОМЕР_3 від 05.07.1990, оскільки відсутня назва організації при прийнятті на роботу; 
- період трудової діяльності з 01.06.2000 по 29.04.2001, оскільки відсутні дані в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного пенсійного страхування про сплату страхових внесків; 
- період трудової діяльності з 26.11.1994 по 31.05.2000, згідно трудової книжки НОМЕР_3 від 05.07.1990, оскільки звільнення завірено печаткою у відбитку якої читається назва “УРСР”, що суперечить п.3.1, п.3.2 п.3, п.п.4.1,4.5 п.4 Інструкції “Про порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на виготовлення печаток і штампів”, затвердженої Міністерством Внутрішніх Справ України 18.10.1993 року № 643; 
- період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, згідно свідоцтва про народження: НОМЕР_2 на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки в даних документах відсутня відмітка про отримання паспорту, а також відсутня інформація в заяві.
Надаючи оцінку зазначеним правовідносинам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Матеріалами справи підтверджується (а саме згідно трудової книжки серія НОМЕР_3 від 05.07.1990 року), що позивачка:
-          з 01.10.1990 по 08.10.1990, прийнята тимчасово на заміну вихователя; 
-          з 03.12.1992 по 25.10.1994, прийнята тимчасово на посаду помічника вихователя старшої групи;
-          з 26.11.1994 по 31.05.2000, прийнята дояркою МТФ №3;
-          з 01.06.2000 по 29.04.2001, прийнята техніком штучного запліднення на МТФ 3 ТОВ ОВСП «Присамар`я».
Записи про спірні періоди роботи засвідчено відповідними штампами підприємств.
Також, період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку підтверджено свідоцтвом про народження: НОМЕР_2 на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Стосовно того, що в оскаржуваному рішенні зазначено - до страхового стажу не зараховано періоди роботи: 
з 01.10.1990 по 08.10.1990, з 03.12.1992 по 25.10.1994,  з 01.06.2000 по 29.04.2001, з 26.11.1994 по 31.05.2000 відповідно трудової книжки НОМЕР_3 від 05.07.1990, оскільки: відсутня назва організації при прийнятті на роботу; 
відсутні дані в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного пенсійного страхування про сплату страхових внесків; звільнення завірено печаткою у відбитку якої читається назва “УРСР” - суд апеляційної інстанції вказує наступне.
Абзацом 7 ч. 2 ст. 40 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” визначено, що у разі відсутності на день призначення пенсії даних про заробітну плату (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії, для визначення середньої заробітної плати (доходу) враховується наявна заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії, з наступним перерахунком заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії після отримання даних про заробітну плату (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії.
Таким чином Закон України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” не ставить в залежність право застрахованої особи на отримання пенсії від сплати страхових внесків страхувальником.
Ведення трудових книжок у вказаний період здійснювалось відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої постановою Державного комітету праці СРСР від 20.06.1974 року № 162 (Інструкція № 162).
Відповідно до пункту 1.1 Інструкції № 162, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих і службовців. 
Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, в тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Згідно з пунктом 2.2 Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.
У трудову книжку вносяться: відомості про працівника: 
прізвище, ім`я по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; 
відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; 
відомості про нагородження і заохочення: нагородження орденами і медалями, присвоєння почесних звань; 
заохочення за успіхи в роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження і заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку і статутами про дисципліну; 
інші заохочення відповідно до чинного законодавства; 
відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. 
Стягнення до трудової книжки не заносяться.
Пунктами 2.25 та 2.26 Інструкції № 162 визначено, що записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Наприклад, "Звільнений за згодою сторін", п.1 ст.29 КЗпП РСФСР".
Також пунктом 8.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, вказано, що контроль за дотриманням порядку ведення трудових книжок проводиться в порядку, передбаченому постановою Ради Міністрів СРСР ВЦСПС від 06.09.1973 року № 656 "Про трудові книжки працівників і службовців".
Згідно пункту 18 вказаної Постанови відповідальність за організацію роботи по веденню, обліку, зберіганні і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. 
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 687/975/17.
Також Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а (провадження № К/9901/2310/18) зазначив, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 року у справі № 638/18467/15-а зазначив, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. 
На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (ч.3 ст.44 ЗУ №1058-IV).
Отже, територіальний орган Пенсійного фонду може скористатись своїм правом перевірки даних трудової книжки позивача.
Таким чином, посилання відповідача на те, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи позивача: з 01.10.1990 по 08.10.1990, з 03.12.1992 по 25.10.1994,  з 01.06.2000 по 29.04.2001, з 26.11.1994 по 31.05.2000 відповідно трудової книжки НОМЕР_3 від 05.07.1990, оскільки: відсутня назва організації при прийнятті на роботу; відсутні дані в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного пенсійного страхування про сплату страхових внесків; звільнення завірено печаткою у відбитку якої читається назва “УРСР”, судом першої інстанції обґрунтовано спростовано.
Щодо не зарахування до стажу позивача періоду догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, згідно свідоцтва про народження: НОМЕР_2 на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки в даних документах відсутня відмітка про отримання паспорту суд зазначає наступне.
За змістом пункт «ж» частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (№1788-XII) до стажу роботи зараховується, серед іншого, також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.
Згідно із частиною 2 статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (ч.3 та 6 статті 179 КЗППУ) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю. 
Час відпусток, зазначених у цій статті, до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, не зараховується.
У пункті 11 Порядку №637 зазначено про те, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта громадянина України (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.
Документами, які підтверджують те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала, і те, що до досягнення дитиною 12-річного віку один з батьків не працював, є: 
виписка з трудової книжки; 
відомості про відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, отримані в порядку взаємного обміну інформацією; 
інформація із системи персоніфікованого обліку.
Пункт 11 вказаного Порядку №637 до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 2.03.2010 року №233 «Про внесення змін до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» передбачав, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі свідоцтва про народження дитини або виписки із паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть), а також документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала (виписка із трудової книжки, довідка органів управління житловим фондом чи довідка сільської, селищної Ради народних депутатів).
Таким чином, до страхового стажу зараховуються періоди, протягом яких особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за які щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. 
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до трудового стажу для призначення пенсії до 01.01.2004 (дата набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»), зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.
Так, до 01.01.2004 до трудового стажу включалися всі періоди перебування у трудових відносинах, в тому числі у періоди відпусток: для догляду за дитиною до 3-х років, у зв`язку з вагітністю та пологами та для догляду за дитиною відповідно до медичного висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. 
Також до трудового стажу до 01.01.2004 включався час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.
Починаючи з 01.01.2004, час догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, зараховується до страхового стажу матері при умові, якщо особа доглядає за дитиною до досягнення нею трирічного віку та при умові отримання допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
За змістом свідоцтва про народження: НОМЕР_2 від 12.05.1998р., позивачка є матір`ю ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 .
При цьому, відповідач відмовив в зарахуванні до страхового стажу позивача періоду догляду за дитиною, згідно свідоцтва про народження: НОМЕР_2 на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки в даних документах відсутня відмітка про отримання паспорту.
Водночас, доказів неправдивості або недостовірності відомостей, що зазначені у вказаному свідоцтві, матеріали справи не містять, відповідач такі не наводить.
Відповідачем не аргументовано необхідність подання свідоцтва про народження дитини з обов`язковим штампом про отримання паспорта з посиланням на відповідні вимоги законодавства.
Проте, відповідно до пункту 11 Порядку №637 (чинного на час виникнення спірних відносин), час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.
Документами, які підтверджують те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала, і те, що до досягнення дитиною 12-річного віку один з батьків не працював, є: виписка з трудової книжки; відомості про відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, отримані в порядку взаємного обміну інформацією; інформація із системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України.
Позивачем до заяви про призначення пенсії було надано відповідне свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_2 від 12.05.1998р.
Вказана інформація також підтверджується записами у трудовій книжці. Так, запис про здійснення позивачем трудової діяльності у період з 27.11.1994 по 30.05.2000 відсутній.
Таким чином, надані позивачкою документи є достатніми для зарахування до її страхового стажу періоду догляду за дитиною, а доводи відповідача є безпідставними.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відмовляючи зарахувати до страхового стажу позивача період догляду за дитиною до трьох років, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
В силу приписів пункту «ж» частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та частини 2 статті 181 Кодексу законів про працю України до стажу роботи зараховується період догляду за дитиною саме до досягнення нею трирічного віку. Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 12.05.1998р. - ОСОБА_2 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 ..
Відтак, період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в спірному випадку період з 29.04.1998 по 28.04.2001 має бути зараховано позивачу до страхового стажу.          Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 16.10.2024 року №046430014969 про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 .
Належним захистом порушених прав позивачки є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період трудової діяльності з 01.10.1990 по 08.10.1990, з 03.12.1992 по 25.10.1994; період трудової діяльності з 01.06.2000 по 29.04.2001; період трудової діяльності з 26.11.1994 по 31.05.2000; період догляду за дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення нею трирічного віку, на підставі заяви про призначення пенсії з 09.10.2024 року.
Також, належним способом захисту прав позивача у цій справі є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.10.2024 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2 та прийняти обґрунтоване рішення, з урахуванням висновків суду.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що при повторному розгляді заяви позивача про призначення пенсії, суб`єкт владних повноважень не може покладатися на свої висновки, які були спростовані судом в ході розгляду справи.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
Керуючись ст.  241-245,  250,  311,  316,  321,  322    КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області – залишити без задоволення. 
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.01.2025 року– залишити без змін. 
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 19.06.2025 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова