Дата документу 26.08.2025 Справа № 332/1735/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №332/1735/25         Головуючий у 1-й інстанції: Яцун О. С.
Провадження № 22-ц/807/1405/25         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Гончар М.С.,  Кухаря С.В.,  Бєлової А.В.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення (факту перебування особи на утриманні), -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме її перебування на утриманні свого двоюрідного брата ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання бойового завдання із захисту Батьківщини.

В обґрунтування своєї заяви посилається на те, що вона фактичного перебувала на утриманні свого двоюрідного брата ОСОБА_3 , адже ніде не працювала, не отримувала будь-якого іншого доходу чи соціальних виплат, а грошові кошти, що ОСОБА_3 їй добровільно надавав, дозволяли задовольняти повсякденні потреби та бути основним джерелом засобу для існування. Вона не є особою з інвалідністю, проте знайти роботу, яка б задовольняла її потреби не змогла, переважно навчалася вдома, опановуючи нові навички, що в подальшому дозволило б їй працевлаштуватися або почати свою справу та отримувати достатній дохід та моральне задоволення від праці. Завдяки моральній та матеріальній підтримці від двоюрідного брата ОСОБА_3 , вона змогла зосередити свої зусилля на навчанні та опануванні нових навичок. Заявниця ще не досягла пенсійного віку, а тому не має права на призначення та виплату пенсії за віком, однак, вважає, що вона є особою, яка має право на призначення та отримання (оформлення) передбачених чинним законодавством пільг і виплат, зокрема соціальної допомоги внаслідок загибелі ОСОБА_3 , як особа, яка є членом його сім`ї, а також особа, яка на день смерті загиблого перебувала на його утриманні. Встановлення факту перебування на утриманні загиблого двоюрідного брата необхідне їй для реалізації права на отримання матеріальних виплат та гарантій, передбачених Законами України "Про військовий обов`язок і військову службу", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" та Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 N 168 у зв`язку зі смертю військовослужбовця, на утриманні якого перебувала заявниця, шляхом подальшого звернення до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просила суд встановити факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебувала на утриманні свого двоюрідного брата ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер (загинув) ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання бойового завдання із захисту Батьківщини. 

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2025 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування  судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;  невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальненими доводами  апеляційної скарги є те,  що суд  першої інстанції не врахував, що нею доведено належними та допустимим доказами факт перебування на утриманні двоюрідного брата, який помер під час виконання бойового завдання із захисту Батьківщини. В даній категорії справи не є важливим з якої причини особа не отримувала дохід та не має значення чи могла вона заробляти гроші особисто своєю працею. Суд не взяв до уваги надані заявницею докази та свідчення свідків. 

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Судова повістка ОСОБА_1 , заінтересованій особі ОСОБА_2 були направлені на адресу: АДРЕСА_1 , де останні зареєстровані та проживають, про що свідчить довідка Запорізької територіальної громади, номер витягу 2025/003409889 від 12 березня 2025 року ( а.с. 14). Зазначене місце реєстрації та проживання заявник та заінтересована особа зазначають в заяві та в апеляційній скарзі, про те повернулась з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» ( а.с. 99).
Відповідно до п.3) ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день постановлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітку про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

З огляду на зазначене, заявник ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2 вважаються такими, що належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надали.

Крім того, відповідно до телефонограми помічника судді Чумак Л.В. вбачається, що остання телефонувала ОСОБА_1 на зазначений в заяві та апеляційній скарзі мобільний номер телефону ( НОМЕР_1 ) щоб повідомити останню про розгляд її апеляційної скарги у даній справі 26 серпня 2025 року на 11-30 годину, проте остання не брала слухавку ( а.с. 107).

Заінтересована особа  ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, а саме шляхом надсилання судової повістки-повідомлення в електронний кабінет підсистеми « Електронний суд» до апеляційного суду не з`явився , про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що   Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки учасники справи були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи ОСОБА_1 реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції(стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності учасників справи

В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявник ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами факт перебування її на повному утриманні двоюрідного брата ОСОБА_3 впродовж 2023-2024 років, або, що вона одержувала від нього допомогу, яка була постійним і основним джерелом засобів до існування. Документально підтвердженої суми грошових переводів, цільове призначення яких у платіжних інструкціях не відображено, недостатньо для забезпечення життєдіяльності двох повнолітніх працездатних осіб. Заявниця не є непрацездатною особою, не є інвалідом та документально не доведено, що стан її здоров`я (панічні атаки) не дозволяє їй працювати та утримувати себе самостійно. З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції не вбачав правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 ..

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частин першої, другої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб (постанова Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 753/21178/21, провадження № 61-15630св23). 

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, провадження № 14-567цс18, Велика Палата Верховного Суду сформувала такий висновок: "В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів".

Аналогічними критеріями керувалась Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, провадження № 14-567цс18, від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21, провадження № 11-150апп23.

У справі, що переглядається, заявник ОСОБА_1 звернулася із заявою про встановлення факту перебування її як члена сім`ї ОСОБА_3 на його утриманні, оскільки встановлення факту перебування на утриманні двоюрідного брата до смерті останнього необхідне заявнику для виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою № 168, і саме у зв`язку з тим, що заявник не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує такий факт, вона звернувся до суду в порядку окремого провадження разом із заявою про встановлення факту і подала відповідні докази. ОСОБА_4 обґрунтувала заяву тим, що спільно проживала із двоюрідним братом за однією адресою, мала спільний побут та перебувала на його утриманні на час смерті. Водночас хоч заявник і була повнолітньою дієздатною особою, проте не мала самостійного доходу чи інших власних джерел доходу, крім тих, якими її забезпечував брат. Тому вона може вважатися особою, що має право на отримання компенсації у разі загибелі двоюрідного брата відповідно до приписів Постанови № 168, та відповідно вважається утриманцем згідно з вимогами статті 16-1 Закону № 2011-XII та статті 31 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі - Закон № 2262-XII у редакції на час виникнення спірних правовідносин). Отже, метою встановлення факту перебування заявниці на утриманні двоюрідного брата є отримання вказаної вище компенсації. 

Встановлення факту родинних відносин (члена сім`ї загиблого), що регулюється пунктом 1 частини першої статті 315 ЦПК України, не було окремим предметом розгляду заяви, вказаний факт заінтересовані особи не заперечували.

Розглядаючи заяви в окремому провадженні, суд на підставі поданих доказів з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22, провадження № 61-12995сво22.).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є двоюрідною сестрою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які разом із ОСОБА_5 , яка є матір`ю заявника та тіткою загиблого ОСОБА_3 , проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Ці фактичні обставини підтверджені долученими до матеріалів справи копіями свідоцтв про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 21.03.2006 року, ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 від 28.04.2005 року, ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 та витягами з реєстру територіальної громади, свідоцтва про шлюб ОСОБА_7 та ОСОБА_2 серії НОМЕР_5 (нечитаємий) від 18.05.2024 року (а.с.14-17,22,23).

Відповідно до довідки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковник ОСОБА_8 від 24 травня 2023 року ОСОБА_3 відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 26 квітня 2023 року №170 призваний на військову службу під час мобілізації, в особливий період та направлений для проходження військової служби до ВЧ НОМЕР_6 (а.с.18).

Відповідно до Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 виданого Запорізьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 25 липня 2024 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 (а.с.19).

Відповідно до довідки (до форми №106/о №3365м/2001дон) головного лікаря Відділу судово-медичної експертизи трупів та чергових експертів Комунального закладу «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР Бурова І.А. від 24 липня 2024 року, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , причина смерті: Вибухова травма внаслідок військових дій (а.с.20). 

Відповідно до Сповіщення тво начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 від 04 вересня 2024 року за №51/9, адресоване ОСОБА_5 , про те, що її племінник, водій ІНФОРМАЦІЯ_9 ВЧ НОМЕР_8 , солдат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання бойового завдання поблизу н.п. Парасковіївка Покровського району Донецької області (а.с.21).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_9 від 17 жовтня 2019 року виданого Бердянським міськрайонним відділенням державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис 4250, ІНФОРМАЦІЯ_8 померла ОСОБА_10 (а.с.29), яка є матір`ю ОСОБА_3 .

В обґрунтування доводів своєї заяви, ОСОБА_1 долучила 8 платіжних інструкцій АТ КБ "ПриватБанк", датованих 28.05.2023, 08.09.2023, 20.06.2024, 21.06.2024, 24.06.2024, 16.07.2024, згідно змісту яких, платник ОСОБА_11 перераховував на рахунок отримувача ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 46000, 00 грн (а.с.30-37).

Відповідно до довідки Пенсійного фонду України від 12.03.2025 року, ОСОБА_1 за 2017 рік отримала 3011,27 грн (а.с.24).

Метою встановлення факту у даній справі заявник вказала реалізацію права на отримання матеріальних виплат та гарантій, передбачених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України "Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їх сімей" та постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 у зв`язку зі смертю військовослужбовця, на утриманні якого перебувала заявниця, шляхом подальшого звернення до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно з положеннями ст. 41 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначені Законом України від 20.12.1991 №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-ХІІ), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

У ч. 9 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ передбачено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України. На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 р. №64 "Про введення воєнного стану в Україні" та № 69 "Про загальну мобілізацію", статті 9-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та абзаців другого - восьмого пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 28.06.2023 № 3161-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану" Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (далі - Постанова № 168).

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 2 Постанови № 168 установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у ст. 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.

Стаття 16-1 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на момент виникнення права на виплату одноразової грошової допомоги) визначає, що у випадках, зазначених у пп. 1-3 п. 2 ст. 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Отже, ст. 16-1 Закону № 2011-ХІІ не передбачає спеціального поняття ані для "члена сім`ї", ані для "утриманця", а є відсилочною - відсилає до норм Сімейного кодексу України - для встановлення статусу члена сім`ї, та Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" - для визначення кола утриманців.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-XII (далі - Закон №2262-XII) право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

За змістом положень ст. 31 Закону №2262-XII члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

З вищенаведеного слід дійти висновку, що статус утриманця у розумінні ст. 31 Закону № 2262-XII та, відповідно, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги згідно зі ст. 16-1 Закону № 2011-ХІІ, мають виключно члени сім`ї загиблого, які на час його смерті перебували на його утриманні або отримували постійну та основну допомогу, яка забезпечувала їх існування.

В абзаці першому частини другої статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статі 3 СК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що "згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну "член сім`ї" членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки".

Відповідно до положень статті 31 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого необхідно дослідили зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів (постанова ВС від 22.10.2020 у справі N 210/343/19, від 22.05.2019 у справі N 520/6518/17, від 27.06.2018 у справі N 210/2422/16-ц).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, заявниця ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_3 є двоюрідними сестрою та братом. 

Встановлення факту перебування на утриманні двоюрідного брата для отримання грошової допомоги, як правило, не є підставою для отримання такої допомоги, оскільки двоюрідні брати не входять до переліку осіб, які можуть бути визнані утриманцями для отримання соціальних виплат. 

Законодавство України, зокрема Закон України "Про пенсійне забезпечення", чітко визначає категорії осіб, які можуть бути визнані утриманцями та мати право на соціальні виплати, як правило, це близькі родичі, такі як діти, батьки, дружина/чоловік померлого годувальника. 

Двоюрідні брати не належать до категорії осіб, які автоматично визнаються утриманцями.

Колегія суддів зазначає, що в заяві про встановлення юридичного факту ОСОБА_1 просила встановити факт, що вона перебувала на утриманні свого двоюрідного брата ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , до часу його смерті (загибелі), яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 при захисті ним як військовослужбовцем Батьківщини поблизу н.п. Парасковіївка Покровського району Донецької області.

На підтвердження факту перебування ОСОБА_1 на утриманні двоюрідного брата ОСОБА_3 заявниця послалася на 8 платіжних інструкцій АТ КБ «ПриватБанк» датованих 28.05.2023, 08.09.2023, 20.06.2024, 21.06.2024, 23.06.2024, 16.07.2024, згідно змісту яких, платних ОСОБА_3 перерахував на рахунок отримувача ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 46000, 00 грн, а також на свої пояснення та показання свідка ОСОБА_5 (тітка ОСОБА_3 ), а також витягу з Реєстру територіальної громади та довідки про внесення відомостей до Єдиного демографічного реєстру, з яких вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_1 . Інших доказів заявницею суду першої інстанції не надано.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що належними, достатніми та допустимими доказами не доведений факт перебування ОСОБА_1 на утриманні неповнолітнього на той час двоюрідного брата ОСОБА_3 впродовж 2023-2024 років, а документально підтвердженої суми грошових переводів, цільове призначення яких у платіжних інструкціях не відображено, недостатньо для забезпечення життєдіяльності двох повнолітніх працездатних осіб. 

Крім того, заявником ОСОБА_1 не надано суду доказів, які б підтверджувала, що двоюрідний брат ОСОБА_3 на постійній основі надавав утримання ОСОБА_1 впродовж 2023-2024 років, та що таке утримання було основним і постійним джерелом засобів її існування. 

Надані ОСОБА_1 докази в суді першої інстанції, зокрема 8 платіжних інструкцій АТ КБ «ПриватБанк» датованих 28.05.2023, 08.09.2023, 20.06.2024, 21.06.2024, 24.06.2024, 16.07.2024, зі змісту яких, платних ОСОБА_3 перерахував на рахунок отримувача ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 46000, 00 грн, в графі призначення платежу «переказ власних коштів» не зазначено, що дані кошти були перераховані саме на утримання ОСОБА_1 .

Посилання ОСОБА_1 про те, що вона разом з двоюрідним братом ОСОБА_3 по день його смерті були зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_1 , також не може були належним та допустимим доказом для встановлення факту перебування заявника на утриманні померлого, адже реєстрація осіб за однією адресою не може підтвердити факт перебування особи на утриманні іншої особи. 

З огляду на пояснення в судовому засіданні матері заявника ОСОБА_5 , що період з 2022 по 2024 роки були доволі скрутні для родини, тому матеріальна допомога від ОСОБА_3 дійсно була єдиним засобом для існування її та доньки за відсутності інших належних та достатніх доказів, не може бути встановлений факт перебування ОСОБА_1 на утриманні двоюрідного брата ОСОБА_3 .

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 3.06.1999 по справі N 5-рп/99 факт перебування особи на утриманні має бути доведений конкретними матеріальними критеріями.

Суду не надано доказів, що ОСОБА_1 отримувала від двоюрідного брата ОСОБА_3 постійну допомогу, яка була основним джерелом засобів її існування. Остання є працездатною особою, не є інвалідом, та нею документально не доведено, що стан її здоров`я (панічні атаки) не дозволяє їй працювати та утримувати себе самостійно. 

Також, заявником не надано суду доказів на підтвердження тієї обставини, що вона не мала інших джерел доходів.

Слід також зауважити, що у ОСОБА_1 є працездатна мати ОСОБА_2 , а відповідно до ч. 4 ст. 30 Закону України « Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них не має працездатних батьків.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обгрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, про відмову у задоволенні заяви, є правильним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2025 року залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 27 серпня 2025 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С. 	Кухар С.В.