ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Мартинюк В.Я.

26 червня 2025 року	Львів	Справа № 380/2047/25 пров. № А/857/15337/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення   Львівського окружного адміністративного суду   від 17 березня 2025 року   у справі № 380/2047/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії-
ВСТАНОВИВ:
03.02.2025р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, у якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення № 133950016097 від 27.01.2025р. про відмову щодо переведення з пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» зарахувавши до стажу державної служби період роботи в органах місцевого самоврядування з 26.04.1999р. - 07.06.2004р. - 05 років 01 місяць 11 днів та в органах державної податкової служби з 08.06.2004р. - 21.03.2025р. – 20 років 07 місяців 06 днів;
-зобов`язати призначити та виплатити з 21.01.2025р. пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» з врахуванням довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 17.01.2025р. № 37-13-01- 10-00-11 та від 17.01.2025р. № 38-13-01-10-00-11.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.03.2025р. позов задоволено частково.
Суд визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №133950016097 від 27.01.2025р. про відмову ОСОБА_1 щодо переведення  з пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу».
Крім того, суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу державної служби період роботи в органах місцевого самоврядування з 26.04.1999р. - 07.06.2004р. та в органах державної податкової служби з 08.06.2004р. - 13.01.2025р.
В решті вимог суд відмовив .
При цьому, суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з урахуванням правової оцінки, наданої судом, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про перехід, призначення та виплати з 21.01.2025р. пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» з врахуванням довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 17.01.2025р. № 37-13-01- 10-00-11 та від 17.01.2025р. № 38-13-01-10-00-11.
Не погоджуючись із даним рішенням в частині задоволених позовних вимог, апелянт Головне управління   Пенсійного фонду України в Тернопільській  області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.03.2025р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
21.01.2025р. позивач  звернулася до органів Пенсійного фонду із заявою щодо переходу на пенсію згідно Закону України «Про державну службу».
Вказана заява за принципом екстериторіальності передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області.
27.01.2025р. Рішенням відділу перерахунків пенсій №1 управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області №133950016097 відмовлено ОСОБА_1 у проведенні перерахунку, за заявою №452 від 27.01.2025р., у зв`язку з відсутністю правових підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення видно, що підставою для відмови є те, що  згідно поданих документів ОСОБА_1 за зверненням від 21.01.2025р., зокрема довідок № 37-13-01-10-00-11 від 17.01.2025р., № 38-13-01-10-00-11 від 17.01.2025р. дійсно працює з 26.04.1999р. у Головному управлінні ДПС у Львівській області на посадах, які не відносяться до категорії посад державної служби, визначених ст.25 Закону України «Про державну службу» №3723. Тобто, дія Закону України «Про державну службу» №889 не поширюється на працівників податкової служби.
ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В ст.46 Конституції України видно, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно ч.1 ст.8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Із змісту ч.1, ч.2, ч.4 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. 
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
ч.3 ст.45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV передбачено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
В п.2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII видно, що Закон України "Про державну службу" від 16.12.1993р. № 3723-ХІІ втратив чинність, крім ст.37, що застосовується до осіб, зазначених у п.10 і п.12 розділу XI Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015р. № 889-VIII.
ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993р. № 3723-XII  визначено що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз.1 ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Відповідно до п.10 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015р. № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
п.12 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015р. № 889-VIII встановлено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Колегія суддів звертає увагу апелянта, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ після 01.05.2016р. є дотримання сукупності вимог, визначених ч.1 ст.37 Закону № 3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" № 889-VІІІ, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Отже, після 1 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015р. № 889-VІІІ) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений п.10, п.12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" № 889-VІІІ та мають передбачені ч.1 ст.37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ вік і страховий стаж.
п.8 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 10.12.2015р. № 889-VIII "Про державну службу" передбачено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
В п.2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994р. № 283 (була чинною до 01.05.2016р.) видно, що до стажу державної служби зараховується робота (служба): на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби,  державної  податкової  та контрольно-ревізійної  служби, Держфінінспекції, її територіальних органів.
Згідно п.4 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016р. № 229, до стажу державної служби зараховуються час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.
ч.2 ст. 25 Закону "Про державну службу" № 3723 XII передбачено, що при встановленні категорій посад державних службовців зроблено посилання на інші прирівняні до них особи.
Спеціальним законом, що визначає статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності, є Закон України від 4 грудня 1990 року № 509-XII "Про державну податкову службу в Україні", а з 12.08.2012р. - Податковий кодекс.
Посадовою особою органу державної податкової служби за правилами ч.1 ст.15 Закону України "Про державну податкову службу в Україні" № 509-ХІІ може бути особа, яка має освіту за фахом та відповіла кваліфікаційним вимогам, установленим центральним органом державної податкової служби. Посадові особи органів державної податкової служби підлягають атестації, після якої таким особам присвоюються спеціальні звання (ч.5, ч.6 ст.15 цього Закону).  Видатки на утримання органів державної податкової служби визначаються Кабінетом Міністрів України і фінансуються з державного бюджету (ст.6 даного Закону).
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що посадові особи державної податкової служби, яким за наслідками атестації присвоєно спеціальні звання, та які займали посади в державних органах щодо практичного виконання завдань і функцій держави /зокрема у сфері податкової політики/ у період до 12.08.2012р. перебувають на державній службі та є державними службовцями.
п.344.1 ст.344 ПК України з 12.08.2012р. визначено, що період роботи посадових осіб контролюючих органів, крім діючих у них підрозділів податкової міліції /у тому числі тих, яким присвоєно спеціальні звання/ зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону № 3723-ХІІ незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.
Наведене узгоджується ч.18 ст.37 Закону "Про державну службу" № 3723-XII, згідно якої період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб  на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Закон України "Про державну податкову службу в Україні" від 04.12.1990р. № 509-ХІІ, та Податковий Кодекс України не врегулювали питання пенсійного забезпечення посадових осіб державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання. Тому, при вирішенні таких питань підлягають застосуванню положення Закону України № 3723 XII "Про державну службу" від 16.12.1993р., зокрема ст.37, за правилами якої на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку та відповідного страхового стажу, у тому числі стажу державної служби - не менше як 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку.
п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. № 637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що з записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 07 квітня 1982 року чітко видно, що позивач працювала, серед іншого, на таких посадах:
26.04.1999р. зарахована на посаду спеціаліста ІІ категорії. Встановлено 13 ранг державного службовця;
26.04.1999р. прийняла присягу державного службовця;
30.11.2000р. в зв`язку з реорганізацією управління соціального захисту населення звільнена по переводу в управління праці та соціального захисту населення;
01.12.2000р. у зв`язку з утворенням управління праці та соціального захисту населення переведена на посаду заступника начальника відділу бухгалтерського обліку, звітності та планово-фінансової роботи;
03.09.2001р. прийняла присягу посадової особи місцевого самоврядування;
03.12.2001р. присвоєно 11 ранг посадової особи місцевого самоврядування;
01.12.2003р. присвоєно 11 ранг посадової особи місцевого самоврядування;
07.06.2004р. звільнена з роботи у зв`язку з переведенням до Червоноградської об`єднаної державної податкової інспекції;
08.06.2004р. зарахована на конкурсній основі з шестимісячним випробувальним терміном на посаду головного державного податкового ревізора-інспектора групи стягнення коштів майна відділу стягнення податкового боргу;
02.08.2004р. переведена на посаду ревізора-інспектора групи планування та інформаційного забезпечення відділу стягнення податкового боргу;
18.08.2004р. переведена без збереження випробувального терміну на посадку старшого державного податкового ревізора-інспектора групи стягнення коштів майна відділу стягнення податкового боргу;
01.10.2004р. присвоєно персональне звання – інспектора податкової служби ІІ рангу;
25.02.2005р. в зв`язку із структурними змінами переведена на посаду головного державного податкового ревізора-інспектора групи стягнення коштів майна;
19.09.2005р. в зв`язку із структурними змінами переведена на посаду старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу контрольно-перевірочної роботи;
06.04.2006р. в зв`язку з реорганізацією Червоноградської ОДПІ звільнена із займаної посади в порядку переведення для подальшого працевлаштування в ДПІ у Сокальському районі;
07.04.2006р. зарахована в порядку переведення на посаду головного державного податкового інспектора організаційно – розпорядчої роботи;
01.12.2006р. посада головного державного податкового інспектора організаційно – розпорядчої роботи перейменована на головний державний податковий інспектор з питань організаційно – розпорядчої роботи;
01.05.2007р. присвоєно персональне звання – інспектора податкової служби І-го розряду ;
07.07.2008р. переведена на посаду старшого державного податкового ревізора-інспектора сектору проведення податкового аудиту платників податків відділу податкового контролю юридичних осіб;
13.02.2009р. переведена на посаду старшого державного податкового інспектора сектору масово-роз`яснювальної роботи та звернень громадян;
27.09.2010р. переведена із займаної посади на посаду старшого державного податкового ревізора – інспектора відділу податкового контролю юридичних осіб;
11.03.20011р. в зв`язку із структурними змінами переведена на посаду старшого державного податкового ревізора-інспектора сектору перевірок платників податків відділу податкового контролю юридичних осіб;
19.03.2012р. у зв`язку із реорганізацією в порядку перетворення ДПІ у Сокальському районі та утворенням ДПІ у Сокальському районі Львівської області Державної податкової служби призначена у порядку переведення на посаду старшого державного податкового інспектора відділу оподаткування фізичних осіб;
01.07.2013р. у зв`язку з реорганізацією ДПІ у Сокальському районі Львівської області Державної податкової служби шляхом приєднання та утворення Сокальської ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській області призначена у порядку переведення на посаду стартового державного інспектора відділу податку на прибуток, місцевих, ресурсних, рентних та неподаткових платежів управління оподаткування та контролю об`єктів і операцій;
01.01.2014р. присвоєно спеціальне звання «Інспектора податкової та митної справи І рангу»;
03.07.2014р. у зв`язку із структурними змінами переведена на посаду головного державного інспектора відділу оподаткування та контролю об`єктів і операцій;
15.09.2014р. переведена на посаду головного державного інспектора відділу оподаткування та контролю об`єктів і операцій (на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника);
15.04.2015р. у зв`язку з реорганізацією Сокальської ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській області шляхом приєднання та утворенням Сокальської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області призначена у порядку переведення на посаду головного державного інспектора відділу оподаткування юридичних осіб (на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника);
25.02.2016р. у зв`язку із структурними змінами переведена на посаду головного державного інспектора по роботі з персоналом;
09.06.2016р. зарахована в порядку переведення на посаду головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків (на час відпустки по вагітності і пологах працівника) Червоноградської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області;
24.09.2018р. відповідно до п.2 ч.1 ст.41 Закону України «Про державну службу» звільнена із займаної посади в порядку переведення для подальшого працевлаштування в Головному управлінні ДФС у Львівській області, за п.5 ст.36 КЗпП України;
25.09.2018р. прийнята в порядку переведення на посаду старшого державного інспектора Червоноградської державної податкової інспекції Червоноградського управління Головного управління ДФС у Львівській області на час перебування у відпустці для догляду за дитиною основного працівника;
09.09.2019р. відповідно до п.2 ч.1 ст.41 Закону України «Про державну службу» звільнена з посади у порядку переведення для подальшої роботи в Головному управлінні ДПС у Львівській області, за п.5 ст.36 КЗпП України;
10.09.2019р. прийнята в порядку переведення на посаду старшого державного інспектора Червоноградської державної податкової інспекції Червоноградського управління Головного управління ДПС у Львівській області на час перебування у відпустці для догляду за дитиною основного працівника. Присвоєно 7 ранг держаного службовця;
16.09.2020р. у зв`язку із введенням в дію організаційної структури та штатного розпису Головного управління ДПС у Львівській області переведена на посаду старшого державного інспектора відділу електронних сервісів Червоноградської державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Львівській області на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника;
04.01.2021р. відповідно до п.2 ч.1 ст.41 Закону України «Про державну службу» звільнена з посади у порядку переведення для подальшої роботи в Головному управлінні ДПС у Львівській області як відокремленому підрозділі ДПС України, за п.5 ст.36 КЗпП України;
05.01.2021р. прийнята в порядку переведення на посаду старшого державного інспектора відділу електронних сервісів Червоноградської державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Львівській області на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника до дня виходу її на роботу;
19.03.2021р. продовжено перебування на посаді старшого державного інспектора відділу електронних сервісів Червоноградської державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Львівській області постійно;
26.07.2022р. у зв`язку із введенням в дію організаційної структури та штатного розпису Головного управління ДПС у Львівській області на 2022 рік переведена на посаду старшого державного інспектора відділу податкових сервісів Червоноградської державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Львівській області;
12.09.2022р. присвоєно 6 (шостий) ранг держаного службовця;
22.03.2023р. звільнена із займаної посади за угодою сторін за ч.2 ст.86 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (із змінами);
23.03.2023р. призначена на посаду головного державного інспектора відділу податкових сервісів Червоноградської державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Львівській області за строковим призначенням на умовах визначених ст.10 Закону України від 12 травня 2015 року №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (із змінами);
13.01.2025р. припинено державну службу та звільнено з посади у зв`язку із скороченням кількості по штату державних службовців, скорочення посад державної служби внаслідок змін структури або штатного розпису державного строку, згідно пункту 1 частини першої статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (із змінами).
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що, станом на 01.05.2016р. позивач не займала посади державної служби та посади працівників органів державної податкової служби не передбачені ст.25 Закону № 3723-ХІІ "Класифікація посад", оскільки період роботи посадових осіб в органах державної податкової служби на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. 
Таким чином, до стажу державної служби ОСОБА_1 слід зарахувати зазначені періоди робіт на посаді державного податкового інспектора та вказаний спірний період слід зарахувати до стажу державної служби для призначення пенсії за Законом №3723-ХІІ.
Стосовно доводів апелянта щодо необхідності для набуття права на призначення пенсії відповідно до положень Закону України "Про державну службу" наявності у особи не менше 10 років стажу державних службовців на день набрання чинності Законом України "Про державну службу" № 889-VІІІ, колегія суддів зазначає про таке.
п.10 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015р. № 889-VIII передбачено що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Отже, за наявності в особи станом на 01.05.2016р. певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016р. на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону № 3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Вказаний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року в справі №822/524/18 (Пз/9901/23/18).
Таким чином, для набуття права на призначення пенсії відповідно до положень Закону України "Про державну службу", серед вищевказаного, необхідно наявність обставини: із зайняття особою посади державної служби та наявності не менше 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016р. на державній службі) - на день набрання чинності Законом України "Про державну службу" №889-VІІІ - 01.05.2016р.
З огляду на вищенаведене, стаж роботи ОСОБА_1 на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, на день набрання чинності Законом № 889-VIII - 01.05.2016р., становив більше 20 років. При цьому, позивач працювала на посадах державної служби станом на день набрання чинності Законом № 889-VIII, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу".
п.4 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016р. № 622 (далі - Порядок №622) визначено, що пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права.
Питання щодо порядку переведення (переходу) з одного виду пенсії на інший та питання призначення пенсії неодноразово проаналізовано у постанові Верховного Суду України від 31.03.2015р. у справі №21-612а14, постановах Верховного Суду від 23.10.2018р. у справі №317/4184/16-а; від 17.05.2019р. у справі №511/777/17; від 11.07.2019р. у справі №264/6292/16-а; від 10.10.2019р. у справі №520/7533/17; від 13.02.2020р. у справі №263/3478/17; від 17.07.2020р. у справі №335/13894/16-а, в яких суди дійшли висновку, що, якщо особа отримувала пенсію на підставі одного закону (наприклад, Закону України "Про прокуратуру") та виявила бажання перейти на пенсію за іншим законом (наприклад, на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"), зазначені правовідносини слід розцінювати як нове призначення пенсії. У іншому ж випадку, якщо такий перехід відбувся в рамках одного закону - Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", вказані правовідносини є переведенням на пенсію в рамках одного закону.
Станом на дату виникнення спірних правовідносин позивач отримує пенсію за віком, яка обчислюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". При цьому, має право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993р. №3723-ХІІ.
Колегія суддів наголошує, що ОСОБА_1 звернулася із заявою про призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу" 21.01.2025р.
Тобто, ураховуючи вимоги Порядку № 622, пенсія позивачу має бути призначена саме з 21.01.2025р.,  з дати звернення.
Для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено відповідача, рішенням якого відмовлено в перерахунку (переведенні) з пенсії за віком згідно Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію відповідно до Закону України "Про державну службу".
Тому, дії зобов`язального характеру щодо призначення та виплати ОСОБА_1 пенсії з 21.01.205р. пенсії за віком відповідно до Закону України "Про державну службу", зарахувавши до стажу державної служби періоди роботи, має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що відмовив позивачу у призначенні пенсії, тобто відповідач.
Крім того, оскільки здійснюється зміна виду пенсії, яку отримує позивач, пенсійний орган здійснюючи переведення, повинен врахувати довідку про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) від 17.01.2025р. № 37-13-01- 10-00-11 та від 17.01.2025 року № 38-13-01-10-00-11. 
ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
При цьому, адміністративний суд з урахуванням фактичних обставин зобов`язаний здійснити ефективний захист порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч.4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі «Гурепка проти України» (Оигерка V. Пкгаіпе), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Кікіїа V. Роїапсі), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Сгатацау. Икгаіпе), заява №20390/07).
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Тобто, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зобов`язаний враховувати положення ст.3 Конвенції стосовно права на ефективний засіб юридичного захисту, під яким слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів (наслідків), дає найбільший ефект, забезпечує поновлення порушеного права та є адекватним наявним обставинам.
У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював такий висновок: у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання відповідним заявником усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.
Суд зазначив, що такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.
Аналогічний підхід до вирішення питання про дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень застосовано Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 380/12913/21.
Європейський суд з прав людини у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04, рішення від 20.10.2011р.) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.      
Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України. 
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також,  п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області – залишити без задоволення, а Рішення   Львівського окружного адміністративного суду   від 17 березня 2025 року   у справі № 380/2047/25  -без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель