ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 липня 2025 року
м. Хмельницький

Справа № 676/8408/24
Провадження № 22-ц/820/1478/25
Хмельницький апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.
секретар судового засідання Дубова М.В.
з участю: представника заявника ОСОБА_1 – адвоката Костюка І.В., представника заінтересованої особи ОСОБА_2 – адвоката Іваницького А.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 676/8408/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Костюком Іваном Володимировичем, на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 15 травня 2025 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особа: виконавчий комітет Орининської сільської ради, ОСОБА_2 ,про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд
в с т а н о в и в :
У грудні 2024 року представник ОСОБА_1 звернувсь до суду із заявою про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна, вказавши заінтересованою особою Орининську сільську раду. 
В своїй заяві вказував, що його двоюрідний дід по лінії матері – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в лікаря-психіатра з діагнозом коркова та підкоркова судинна деменція, що підтверджується довідкою КНП «Багатопрофільна центральна районна лікарня Слобідсько-Кульчієвецької сільської ради» Кам`янець-Подільського району Хмельницької області від 04.11.2024 року та випискою епікризом з карти стаціонарного хворого № 8662, виданого МОЗ УНП «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» ХОР с. Скаржинці № 7104 від 31.10.2024 року. ОСОБА_2 проходить періодично лікування в КНП «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» ХОР с. Скаржинці. Також заявник вказував, що ОСОБА_2 не був одружений, дітей немає, проживає сам за адресою: АДРЕСА_1 , має труднощі з пам`яттю, забуває вимикати газ, має підвищену дратівливість, не усвідомлює значення своїх дій. При цьому, мати заявника з 2024 року періодично здійснює догляд за дядьком ОСОБА_2 , однак на даний час не має можливості постійно опікуватись дядьком, оскільки здійснює догляд за своїм чоловіком ОСОБА_3 , який інвалід ІІІ групи. Отже, заявник є єдиним родичем ОСОБА_2 який може здійснювати за ним догляд, він не зловживає спиртними напоями, не перебуває на обліку у лікаря психіатра, стан здоров`я дозволяє, до кримінальної відповідальності не притягувався. 
Тому ОСОБА_1 просив, визнати недієздатним ОСОБА_2 уродженця і жителя с. Привороття Кам`янець-Подільського району Хмельницької області та встановити опіку над ОСОБА_2 , призначити опікуном над ОСОБА_2 ОСОБА_1 .
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 15 травня 2025 року заяву задоволено частково, визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця та жителя в АДРЕСА_1 , недієздатним.
Відмовлено в частині вимоги про призначення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , опікуном над ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
До призначення опікуна недієздатному ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , обов`язки зі здійснення опіки над ним покласти на орган опіки та піклування виконавчого комітету Орининської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області.
Визначено строк дії рішення суду про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 недієздатним, - два роки з моменту набрання ним законної сили.
Витрати щодо проведення експертизи віднесено на рахунок держави в розмірі 8075,62 грн. 
ОСОБА_1 не погодився з таким рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, при цьому посилається на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Згідно рішення виконавчого комітету від 20.02.2025 р №7, яким затверджено подання опікунської ради при виконавчому комітеті Орининської сільської ради про доцільність призначення ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_2 , у разі визнання судом його недієздатним було встановлено, що за об`єктивних обставин та складу сім`ї ОСОБА_2 , крім ОСОБА_1 , більше ніхто не має можливості здійснювати опіку над ним. Однак відмовляючи у задоволенні поданої заяви в частині призначення опікуна, суд мотивував своє рішення тим, що призначення заявника, опікуном над ОСОБА_2 є та обставина, що він проходить військову службу, і фактично відсутній за адресою мешкання ОСОБА_2 однак, вказує апелянт, що законодавець розмежував і не допускає призначення опікуна органом опіки та піклування над недієздатною чи обмежено дієздатною особою, а тому визнання фізичної особи недієздатною та встановлення над нею опіки є взаємопов`язаним процесом та повинно відбуватися одночасно, тому відмова у призначенні опікуном лише з тієї підстави, що заявник є військовослужбовцем та перебуває у лавах Збройних Сил України, а тому не має можливості виконувати функції опікуна над членом своєї сім`ї двоюріднім дідом, є відмовою у доступі до правосуддя. Обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном. У разі дотримання цієї умови суд зобов`язаний встановити над недієздатною особою опіку та призначити їй опікуна. При цьому, можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряється органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна. Тому за наявності висновку органу опіки та піклування про доцільність призначення опікуном певної особи суд зобов`язаний лише перевірити відповідність цього висновку вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, зокрема чи складений такий висновок на підставі документів, передбачених Правилами опіки та піклування. Відтак, сам факт проходження особою військової служби не може слугувати підставою для відмови у призначенні особи опікуном, оскільки законодавством України не запроваджено особливого порядку для встановлення опіки під час воєнного стану та не встановлено імперативної заборони щодо призначення мобілізованого військовослужбовця опікуном над недієздатною фізичною особою. Також представник апелянт вказує, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами. Тобто, норми законодавства прямо передбачають, що під час дії воєнного стану військовослужбовець має право на звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною.
Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що батько матері заявника – ОСОБА_4 – ОСОБА_5 є рідним братом ОСОБА_2 та відповідно заявник є двоюрідним онуком ОСОБА_2 . 
ОСОБА_2 проживає за адресою : АДРЕСА_1 .
Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 80 від 28.01.2025 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , страждає на стійке хронічне психічне захворювання у вигляді судинної деменції, не розуміє значення своїх дій та не може керувати ними.
Заявник ОСОБА_1 є військовослужбовцем та проходить військову службу в Збройних Силах України, є учасником бойових дій, адреса місця реєстрації проживання: АДРЕСА_2 .
Відповідно до частини першої статті 39, частини першої статті 40 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.
Системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод.
Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації.
Відповідно до частини третьої статті 296 ЦПК України, заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.
Частиною третьою статті 297 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Відповідно до пункту (е) частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, інакше як у випадках і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, у разі законного затримання психічнохворих.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 червня     2016 року у справі № 2-рп/2016 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» (справа про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу): системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння; недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод; хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, у тому числі право на свободу та особисту недоторканність, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації (пункт 2.2 згаданого рішення). Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України (пункт 2.3 згаданого рішення).
Відповідно до частини першої статті 298 ЦПК України встановлено, що суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу.
Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними.
Висновок про недієздатність фізичної особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого у особи виникає абсолютна неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Як встановлено висновком судово-психіатричної експертизи ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , страждає на стійке хронічне психічне захворювання у вигляді судинної деменції, не розуміє значення своїх дій та не може керувати ними. 
За таких обставин, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатним.
При цьому відповідно до статті 41 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка.
Згідно зі статтею 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.
Відповідно до статті 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.
У частині першій статті 60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.
Суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна (частина перша статті 300 ЦПК України).
Відповідно до статті 62 ЦК України опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.
У частинах другій-п`ятій статті 63 ЦК України визначено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.
Відповідно до частини першої статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.
При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.
Аналогічні положення зазначені у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88.
Таким чином умовами призначення особи опікуном є її повна цивільна дієздатність, особисті якості цієї особи, стосунки між нею та підопічним, здатність до виконання обов`язків піклувальника і вказані обставини також повинні перевірятись судом при призначенні фізичної особи опікуном недієздатної іншої фізичної особи.
Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року в справі № 200/1265/19, від 07 квітня 2022 року в справі № 712/10043/20. 
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін.
Наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України і Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88 затверджено Правила опіки та піклування, що зареєстровані в Міністерстві юстиції України 17 червня 1999 року за № 387/3680 (далі – Правила).
Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 Правил опіка (піклування) є особливою формою державної турботи, зокрема, про повнолітніх осіб, які потребують допомоги щодо забезпечення їх прав та інтересів.
Опіка (піклування) встановлюється для захисту особистих і майнових прав та інтересів повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати свої обов`язки.
Згідно з пунктами 2.1, 2.4 Правил опіка установлюється над неповнолітніми, які не досягли п`ятнадцяти років і залишились без піклування батьків, а також над громадянами, визнаними судом недієздатними внаслідок психічних захворювань.
Опіка (піклування) встановлюється за місцем проживання особи, яка підлягає опіці (піклуванню), або за місцем проживання опікуна (піклувальника).
Також відповідно до п. 3.3 Правил  документи,  за наявності яких органи опіки і піклування призначають опікуна: повідомлення державних, громадських організацій  або заяви громадянина (громадян); копії  свідоцтва про народження особи, що потребує опіки, або іншого документа, який підтверджує її вік; копія свідоцтва про смерть батьків або рішення суду про визнання громадянина безвісно відсутнім або оголошення  їх померлими чи інших матеріалів, які підтверджують  неможливість виховання дитини. Якщо опіка призначається  над  повнолітньою особою, - рішення суду про визнання даної особи недієздатною; акт обстеження умов життя особи, що потребує опіки, і опис її майна; довідки про стан здоров`я особи, що потребує опіки (якщо вона раніше проживала окремо), та майбутнього опікуна (піклувальника); довідка про місце проживання майбутнього опікуна і його заява про прийняття на себе обов`язків про опіку; акт перевірки умов життя майбутнього опікуна та висновок від органів опіки та піклування за місцем проживання опікуна про можливість виконувати опікунські обов`язки; довідка лікувальної установи про відсутність в сім`ї майбутнього опікуна (піклувальника) захворювань, що перешкоджають влаштуванню до нього особи, що потребує опіки; документ про закріплення за дитиною житлової площі.
Як вбачається з подання про призначення заявника опікуном ОСОБА_2 , в ньому зазначено лише, що ОСОБА_6 виявив бажання бути опікуном ОСОБА_2 , його мама доглядає за своїм чоловіком та відповідно за своєю мамою – інвалідами третьої групи, інших осіб, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 немає.
Однак в даному поданні відсутні дані щодо обстеження умов життя особи, що потребує опіки, і опис її майна, перевірки  умов життя майбутнього опікуна, його майнового стану та інші дані, встановлення яких передбачено  п. 3.3 Правил опіки та піклування, затверджених спільним наказом Державного комітету у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України  № 34/166/131/88 від 26.05.99.
При цьому органом опіки і піклування взагалі не враховано факт проходженням ОСОБА_6 військової служби та не вказано чи не перешкоджатиме таке проходження військової служби заявником виконанню обов`язків опікуна.
Саме орган опіки та піклування на підставі звернення особи чоловічої статі призовного віку із заявою про призначення його опікуном недієздатної особи, враховуючи введений у державі воєнний стан та закріплений статтею 65 Конституції України обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, повинен з`ясувати необхідність призначення такої особи опікуном, уникаючи можливих зловживань в цьому питанні, та належним чином мотивувати своє подання про можливість призначення цієї особи опікуном.
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 травня 2025 року в справі № 641/7190/23.
Крім того позивач в своїй позовній заяві зазначив адресу фактичного проживання адресу проживання ОСОБА_2 , хоча місце реєстрації його проживання: АДРЕСА_2 , на військову службу він був призваний в 2021 році ще до повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України.
Таким чином колегія суддів констатує, що на даний час на підставі досліджених доказів за встановлених обставин справи, заявником не доведено спроможності здійснювати опіку над недієздатною особою, можливість дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням, тобто здійснювати нормальне життєзабезпечення підопічного та виконувати обов`язки опікуна щодо ОСОБА_7 відповідно частини першої статті 67 ЦК України. 
Таким чином, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні вимог заяви про призначення заявника опікуном недієздатного ОСОБА_2 , суд першої інстанції, належним чином дослідивши надані докази, дійшов законних та обґрунтованих висновків.
Доводи апеляційної скарги, що рішення суду є необґрунтованим, суд дійшов хибних висновків про відмову в задоволенні вимог заяви про призначення опікуна слід відхилити, оскільки. аргументи апеляційної скарги, не спростовують висновків суду першої інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. Інших доказів в обґрунтування своїх вимог заявником суду не надано.
Посилання апелянта, що відмова в призначенні опікуна з підстав проходження заявником військової служби є відмовою в доступі до правосуддя, сам факт проходження військової служби не може бути підставою для відмови в призначенні особи опікуном, оскільки це не є перешкодою в призначенні опікуном та на підставі відповідного рішення суду особа може звільнитись з військової служби відповідно до ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не заслуговують на увагу. 
Заявнику надано доступ до правосуддя шляхом прийняття до розгляду його заяви, її розгляд судом першої інстанції, розгляд його апеляційної скарги судом апеляційної інстанції та наявність у заявника права оскаржити рішення суду в касаційному порядку.
       При цьому в задоволенні вимог його заяви про призначення його опікуном відмолено не виключно з підстав проходження ним військової служби, а з підстав недоведеності заявником виконувати обов`язки опікуна щодо ОСОБА_7 відповідно частини першої статті 67 ЦК України в сукупності з іншими обставинами справи, які не були перевірені органом опіки і піклування. Крім того заявником не зазначено, яким чином з точки зору матеріального забезпечення він буде дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням в разі звільнення з військової служби та відповідно втрати постійних грошових доходів.
       Також суд не приймає до уваги доводи апелянта про наявність висновку органу опіки і піклування про призначення заявника опікуном, так як оцінка даному висновку щодо його обґрунтованості та відповідності вимогам чинного законодавства дана в мотивувальній частині даної постанови. 
       Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Костюком Іваном Володимировичем, залишити без задоволення.
Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 15 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       Повний текст судового рішення складено 25 липня 2025 року.

Судді А.М. Костенко 
Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова