ПОСТАНОВА                              
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                        
                                                                                                                
26 серпня 2025 року                                             
м. Київ
 
справа № 204/3602/23
провадження № 61-2828св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,                  Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідачі:   ОСОБА_2 ,     ОСОБА_3 ,  
третя особа- ОСОБА_4 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник - адвокат Резнік Олександр Геннадійович, на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від                      08 жовтня 2024 року у складі судді Дубіжанської Т. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А.,  Макарова М. О., Свистунової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                   ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про стягнення боргу за договором позики.
На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 16 липня 2020 року між ним та ОСОБА_5 був укладений договір позики на суму 270 000,00 грн, що еквівалентно 10 000 дол. США, які були передані відповідачу. На підтвердження укладеного договору позики та його умов ОСОБА_5 16 липня 2020 року написав розписку, в якій до 16 липня 2021 року зобов`язався повернути суму боргу, еквівалентну 10 000,00 дол. США. Вказана розписка була складена в присутності свідка ОСОБА_4 . Однак, до цього часу відповідач ОСОБА_5 борг не повернув, чим порушив умови виконання взятих на себе зобов`язань. 
Зазначає, що договір позики був укладений за згодою дружини відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , про що свідчать її відповідні приписи та підпис у розписці. Оскільки договір був укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, за згодою другого з подружжя, позивач вважає що борг за договором позики повинен бути стягнутий солідарно з подружжя ОСОБА_6 . 
Також зазначив про те, що відповідно до укладеного договору позики від 16 липня 2020 року на позичальника покладається зобов`язання сплатити пеню у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення зобов`язання.
07жовтня 2024 року представник позивача - адвокат Резнік О. Г.подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій зазначив, що умовами договору позики передбачено передачувідповідачу грошових коштів у гривні в розмірі, що дорівнює еквіваленту 10 000,00 дол. США за курсом Національного банку України, який станом на07 жовтня 2024 року становить 41 грн. 18 коп. за 1 дол. США, що в перерахунку на гривню дорівнює сумі у розмірі 411 800,00 грн. Крім того вказав, що термін прострочення повернення боргу починається з 17 липня 2021 року та станом на 07 жовтня 2024 року складає 1139 днів, а тому розмір пені, встановленої договором в розмірі 1 % за кожен день прострочки, дорівнює сумі у розмірі 4 690 402,00 грн. Таким чином, станом на 07жовтня 2024 року загальна сума боргу подружжя ОСОБА_6 складає 5102202,00 грн (411 800,00 грн + 4 690 402,00 грн).
З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідачів солідарно на його користь борг за договором позики, з урахуванням пені, у загальному розмірі 5 102 202,00 грн та вирішити питання про розподіл судових витрат.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2024 року, з урахуванням ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року про виправлення описки, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу в розмірі 270 000,00 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 700,00 грн.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 відмовлено. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по оплаті експертизи в розмірі 7 342,62 грн. 
У задоволенні вимог представника відповідачів щодо відшкодування витрат на правову допомогу відмовлено.
Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суми основного боргу в розмірі 270 000,00 грн, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач дійсно отримав від позивача грошові кошти у сумі 270 000,00 грн у борг 16 липня 2020 року за договором позики та зобов`язався їх повернути до 16 липня 2021 року, проте у порушення взятих на себе зобов`язань та зазначених норм закону відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав.
При цьому суд першої інстанції вважав посиланняпозивача на те, що борг повинен бути повернутий відповідно еквіваленту у доларах США в сумі 10 000,00 дол. США безпідставними та необґрунтованими, оскільки з договору позики вбачається, що предметом договору є сума боргу, яка була передана відповідачу у грошовій одиниці 270 000,00 грн.
Також суд першої інстанції вважав за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення з  ОСОБА_5  на користь позивача пені у розмірі 1% за кожний день прострочення виконання зобов`язання, оскільки позивач пропустив строк позовної давності у відповідності до статті 258 Цивільного кодексу України. Доказів того, що перебіг строку позовної давності переривався, позивачем не надано, як і не подано клопотання про поновлення строків звернення та не доведено поважні причини пропуску.
Також суд зазначив, що згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року Про введення воєнного стану в Україні, який затверджено Законом України 2102-ІХ, у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який в подальшому продовжувався.
 
Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
 
Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 1% за кожний день прострочення виконання зобов`язання, задоволенню не підлягають.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що договір позики від 16 липня 2020 року ОСОБА_3 не підписувала, згоду на отримання боргу в інтересах сім`ї не надавала, а тому підстави для солідарного обов`язку з повернення грошових коштів за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та            ОСОБА_5 , відсутні. 
При цьому суд першої інстанції послався на те, що у позовній заяві представником позивача зазначено загальне прохання про необхідність стягнення судових витрат та вказану орієнтовну суму, при цьому зазначена вимога не конкретизована, а на її підтвердження стороною доказів не подано. Відтак, оскільки сторона позивача не дотрималася процесуальних норм закону, до закінчення судових дебатів не подала до суду доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, а в судових дебатах не повідомила суду ні про наміри подати докази понесення позивачем судових витрат, ні про причини неможливості подати такі докази вчасно. Тому суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Також суд першої інстанції послався на те, що представником відповідачів не надано доказів, які свідчать про понесення ним витрат на правову допомогу, зокрема, не надано акту виконаних робіт, оформленого у встановленому законом порядку (детальний опис робіт, наданих послуг), розрахунку витрат у грошовій одиниці - гривні. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу не підлягають відшкодуванню, у зв`язку з необґрунтованістю.
Разом з тим, суд першої інстанції вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2 700,00 грн, оскільки позовні вимоги задоволено частково на суму 270 000,00 грн.
Крім того, суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_3 для доведеності заперечень заявлених позовних вимог до неї, було заявлено клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, за проведення якої нею було сплачено суму у розмірі 7 342,62 грн. Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог до відповідачки ОСОБА_3 відмовлено, суд вважав за необхідне судові витрати, понесені ОСОБА_3 в розмірі 7 342,62 грн за проведення почеркознавчої експертизи, стягнути на її користь з позивача.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_3 в особі представника - адвокатаДонець С.О. подала апеляційну скаргу, у якій просила рішення суду першої інстанції від 08 жовтня 2024 року скасувати в частині відмови відповідачам у відшкодуванні судових витрат та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з позивача на користь                ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 66 000,00 грн, а також гонорар успіху у розмірі 1 020 440,40 грн, та з позивача на користь                    ОСОБА_5 гонорар успіху у розмірі 966 440,40 грн.
Також, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач            ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Резніка О. Г. подав апеляційну скаргу, у якій просив:
рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суми основного боргу у розмірі 270 000,00 грн та у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ухваливши в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення на користь ОСОБА_1 з відповідачів суми основного боргу у розмірі 411 800,00 грн;  
рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрат по оплаті експертизи у розмірі 7 342,62 грн;
стягнути з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 солідарно на його користь витрати на судовий збір за подачу позову у розмірі 4 118 грн; 
стягнути з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 солідарно на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн;
в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін;
стягнути з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 солідарно на його користь витрати на судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 6117 грн.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року апеляційну скаргу представника позивача  ОСОБА_1  - адвоката              Резніка О. Г. залишено без задоволення.
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката             Донця С. О. задоволено частково.
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2024 року скасовано в частині відмови у відшкодування витрат на правову допомогу, надану відповідачеві ОСОБА_3 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн та гонорар успіху у розмірі 5 400,00 грн.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відмовлено, враховуючи складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання наданих послуг, обсяг наданих послуг та виконаних робіт, приймаючи до уваги, що позивач заперечував проти стягнення витрат на правову допомогу та гонорару успіху, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн та гонорару успіху у розмірі 5 400,00 грн, що є співмірним з наданим адвокатом обсягом послуг, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
04 березня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Резнік О. Г., засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від                   04 лютого 2025 року, у якій просив оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій скасувати частково, ухваливши нове судове рішення про:
стягнення з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 суми основного боргу у розмірі 411 800,00 грн; 
стягнення з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 судового збору за подачу позову у розмірі 4 118,00 грн; 
стягнення з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн; 
відмову у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат по оплаті експертизи у розмірі 7 342,62 грн;  
відмову у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу у загальному розмірі 15 400,00 грн. 
В іншій частині оскаржені судові рішення просив залишити без змін. 
Також просив стягнути з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 солідарно на його користь судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 6 117,00 грн та судовий збір за подачу касаційної скарги у розмірі 8 236,00 грн.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій оскаржені судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
21 квітня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Судами встановлено, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з 11 вересня 1998 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від  11 вересня 1998 року.
16 липня 2020 року між    ОСОБА_1 та    ОСОБА_5 було укладено договір позики у вигляді розпискиостаннього, згідно умов якого позикодавець передав, а позичальник отримав грошові кошти в розмірі 270 000,00 грн, що еквівалентно 10 000,00 дол. США, і    ОСОБА_5  зобов`язався повернути              ОСОБА_7 суму позики,еквівалентну 10 000 доларів США, в строк до 16 липня 2021 року.
Згідно договору позики передбачено, що позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі 1% від загальної суми за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання. Грошові кошти отримано в присутності свідка ОСОБА_4 .
В розписці міститься абзац такого змісту: «Я, ОСОБА_3 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області від 07 жовтня 1998 року, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 , своїм підписом підтверджую, що не заперечую проти отримання 16 липня 2020 року позики моїм чоловіком ОСОБА_5 ». Також міститься підпис від імені ОСОБА_3 . 
ОСОБА_3 в ході розгляду справи заперечувала підписання нею розписки від 16 липня 2020 року та надання нею згоди на отримання її чоловіком ОСОБА_5 грошових коштів у борг від ОСОБА_1 .
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2023 року задоволено клопотання представника відповідачів про призначення судової почеркознавчої експертизи. Призначено у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про стягнення боргу за договором позики, судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання: 
- чи виконано підпис від імені ОСОБА_3 у документі «Розписка в отриманні суми боргу» від 16 липня 2020 року на першій сторінці в графі «підпис дружини позичальника» тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою? 
- чи виконано запис від імені ОСОБА_3 у документі «Розписка в отриманні суми боргу» від 16 липня 2020 року на першій сторінці в графі «П.І.Б. дружини» тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою? 
Провадження експертизи доручено експерту Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС (49033, м. Дніпро, тупик Будівельний, буд. 1). Експерта попереджено про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України. У розпорядження експерта надано копію ухвали, матеріали цивільної справи № 204/3602/23 (2/204/1675/23), оригінал «Розписка в отриманні суми боргу» від 16 липня 2020 року, яка знаходиться у матеріалах цивільної справи, експериментальні зразки підпису ОСОБА_3 на 10 арк., експериментальні зразки почерку ОСОБА_3 на 10 арк. Оплату вартості експертизи покладено на ОСОБА_3 . 
Згідно висновку експерта № СЕ-19/104-24/13694-ПЧ від 07 травня 2024 року за результатами проведення почеркознавчої експертизи, підпис від імені ОСОБА_3 у документі «Розписка в отриманні суми боргу» від 16 липня 2020 року на першій сторінці в графі «підпис дружини позичальника» - виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою. Рукописний напис                 « ОСОБА_3 » від імені ОСОБА_3 у документі «Розписка в отриманні суми боргу» від 16 липня 2020 року на першій сторінці в графі «П.І.Б. дружини» виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.
Згідно платіжної інструкції № 0.0.3576256789.1 від 10 квітня 2024 року ОСОБА_3 сплачено кошти за проведення  судової почеркознавчої експертизи у сумі 7 269,92 грн.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в частині відмови у стягненні з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пені в касаційному порядку не оскаржені, а тому, в силу вимог статті 400 ЦПК України, в цій частині вказані судові рішення не є предметом касаційного оскарження.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині відповідають не у повному обсязі.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку  ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру                            є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передання грошової суми позичальнику. За суттю розписка про отримання у борг грошових коштів                                  є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
 
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
 
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.
 
Статтею 545 ЦК України визначено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
 
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
 
Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.
 
Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику (постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 686/18121/21 (провадження № 61-14050св23), від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560св21).
 
Установивши, що факт укладення договору позики та отримання                ОСОБА_5 у борг від ОСОБА_1 грошових коштів підтверджується належними доказами, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про виникнення між вказаними особами позикових правовідносин, зобов`язання за якими позичальник не виконав в повному обсязі та у зв`язку з цим про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за договором позики.
 
Разом з тим, поза увагою судів попередніх інстанцій залишилося те, що сторони договору позики погодили, що грошове зобов`язання має бути виконане в іноземній валюті з використання відповідного грошового еквівалента в національній валюті.
 
У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). 
 
Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.
 
Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.
 
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).
 
Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».
Як зазначалось вище, 16 липня 2020 року між   ОСОБА_1 та                       ОСОБА_5 було укладено договір позики у вигляді розписки останнього, згідно умов якого позикодавець передав, а позичальник отримав грошові кошти в розмірі 270 000,00 грн, що еквівалентно 10 000,00 дол. США, і    ОСОБА_5 зобов`язався повернути        ОСОБА_7 суму позики,еквівалентну 10 000 доларів США в строк до 16 липня 2021 року.
Вказані положення договору позики відповідають положенням статті 533 ЦК України.
Колегія суддів Верховного Суду вважає, що, ураховуючи умови договору та положення статті 533 ЦК України, суди попередніх інстанцій дійшли  помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення боргу у гривнях саме у розмірі, визначеному за офіційним курсом відповідної валюти.
З огляду на викладене, враховуючи межі позовних вимог, приймаючи до уваги офіційний курс Національного банку України станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції (41,18 грн за 1 долар США), наявні підстави для стягнення з  ОСОБА_5 на користь  ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 16 липня 2020 року в розмірі 411 800,00 грн (10 000 х 41,18).
При таких обставинах стягнуту судами попередніх інстанцій з ОСОБА_5  на користь   ОСОБА_1 суму основного боргуза договором позики від 16 липня 2020 року необхідно збільшити з 270 000,00 грн до 411 800,00 грн. 
 
Разом із тим, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком судів про відсутність правових підстав для солідарного обов`язку ОСОБА_3 з повернення грошових коштів за договором позики, укладеним між             ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , та відмовою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення з неї грошових коштів за договором позики від 16 липня 2020 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .
 
Так, для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.
 
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
 
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
 
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).
 
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі               № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61).
 
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у пункті 62 вказаної постанови погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження           № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.
 
За таких обставин, згідно з нормами сімейного законодавства, умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
 
При цьому суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами.
 
У позовній заяві позивач ОСОБА_1 стверджував, що договір позики ОСОБА_5 укладено в інтересах сім`ї за згодою другого із подружжя - ОСОБА_3 , про що свідчать її відповідні приписи та підпис у розписці.
Відповідачка ОСОБА_3 заперечувала підписання нею розписки від 16 липня 2020 року, надання нею згоди на отримання її чоловіком                 ОСОБА_5 грошових коштів у борг від ОСОБА_1 , використання позичених коштів в інтересах сім`ї.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2023 року задоволено клопотання представника відповідачів про призначення судової почеркознавчої експертизи. Призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання: 
- чи виконано підпис від імені ОСОБА_3 у документі «Розписка в отриманні суми боргу» від 16 липня 2020 року на першій сторінці в графі «підпис дружини позичальника» тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою? 
- чи виконано запис від імені ОСОБА_3 у документі «Розписка в отриманні суми боргу» від 16 липня 2020 року на першій сторінці в графі «П.І.Б. дружини» тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою? 
Згідно висновку експерта № СЕ-19/104-24/13694-ПЧ від 07 травня 2024 року за результатами проведення почеркознавчої експертизи, підпис від імені ОСОБА_3 у документі «Розписка в отриманні суми боргу» від 16 липня 2020 року на першій сторінці в графі «підпис дружини позичальника» - виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою. Рукописний напис                « ОСОБА_3 » від імені ОСОБА_3 у документі «Розписка в отриманні суми боргу» від 16 липня 2020 року на першій сторінці в графі «П.І.Б. дружини» виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.
Таким чином, встановлено, що договір позики від 16 липня 2020 року ОСОБА_3 не підписувала та відповідно не надавала згоду на отримання коштів у борг від ОСОБА_1 її чоловіком ОСОБА_5 в інтересах сім`ї.
Докази того, що позичені грошові кошти були витрачені саме в інтересах сім`ї ОСОБА_6 в матеріалах справи відсутні.
При таких обставинах висновки судів щодо відсутності підстав для солідарної відповідальності подружжя за зобов`язаннями  ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 є обґрунтованими.
Щодо розподілу судових витрат
Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України визначено, що одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
 
У відповідності до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України). Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду(частина третя статті 133 ЦПК України).
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 , зокрема, просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь суму основного боргу в розмірі 411 800,00 грн, сплативши в цій частині суму судового збору у розмірі 4 118,00 грн.
За подання до суду апеляційної скарги  ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у сумі 6 117,00 грн.
 
За подання до суду касаційної скарги  ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у сумі 8 236,00 грн.
 
Приймаючи до уваги, що позовна вимога ОСОБА_8  до ОСОБА_5 про стягнення основного боргу в розмірі 411 800,00 грн підлягає задоволенню у повному обсязі,стягнута судом першої інстанції з   ОСОБА_5  на користь   ОСОБА_1 сума судового збору за подачу позову підлягає збільшенню з 2 700,00 грн до 4 118,00 грн.  
 
Крім того, з    ОСОБА_5  на користь   ОСОБА_1 підлягає стягненню 14 353,00 грн навідшкодування судового збору, сплаченого позивачем за подання апеляційної та касаційної скарг (6 117,00 + 8 236,00). 
 
Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
 
Відповідності до статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
 
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону № 5076-VI, згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
 
За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. 
 
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону                             № 5076-VI).
 
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
 
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
 
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
 
Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
 
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
У відповідності до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
 
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зробила висновок, що «вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні».
Процесуальний кодекс побудовано за принципом універсальності процесуальних норм, відповідно подання доказів у підтвердження понесення сторонами судових витрат на професійну правничу допомогу на стадії касаційного перегляду справи, (якщо сторона бажає отримати за результатами розгляду справи у суді касаційної інстанції відшкодування таких витрат) повинно відбуватися з урахуванням положень частини восьмої статті 141 ЦПК України.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 
Водночас, згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
 
Встановивши, щостороною позивача не дотримано процесуальних норм закону, не подано до суду першої інстанції достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про стягнення з  ОСОБА_5   понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
 
Разом із тим, оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до  ОСОБА_3  відмовлено, а згідно платіжної інструкції № 0.0.3576256789.1 від 10 квітня 2024 року останньою сплачено кошти за проведення за її клопотанням судової почеркознавчої експертизи у сумі 7 269,92 грн, яка підтвердила факт ненадання нею згоди на укладення чоловіком договору позики, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з позивача на користь відповідачки   ОСОБА_3 витрати в розмірі 7 342,62 грн, понесені нею за проведення судової почеркознавчої експертизи у цій справі.
 
Водночас, оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до           ОСОБА_3 відмовлено, враховуючи складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання наданих послуг, обсяг наданих послуг та виконаних робіт, приймаючи до уваги, що позивач заперечував проти стягнення витрат на правову допомогу, з огляду на наявні докази, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками апеляційного суду про наявність підстав для стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 15 400,00 грн, що є співмірним з наданим адвокатом обсягом послуг, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, збільшивши суму основного боргу, яка підлягає стягненню з   ОСОБА_5 на користь   ОСОБА_1 , з 270 000,00 грн до 411 800,00 грн, суму судового збору за подачу позову, яка підлягає стягненню з    ОСОБА_5 на користь               ОСОБА_1 , з 2 700,00 грн до 4 118,00 грн. В іншій оскаржуваній частині рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року залишити без змін. Стягнути з  ОСОБА_5  на користь                 ОСОБА_1 14 353,00 грн навідшкодування судового збору, сплаченого позивачем за подання апеляційної та касаційної скарг.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник - адвокат Резнік Олександр Геннадійович, задовольнити частково.
 
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від                      08 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року змінити, збільшивши суму основного боргу за договором позики від 16 липня 2020 року, яка підлягає стягненню з ОСОБА_5  на користь ОСОБА_1 , з 270 000,00 грн до 411 800,00 грн.
 
Збільшити суму судового збору за поданняпозову, яка підлягає стягненню з    ОСОБА_5 на користь   ОСОБА_1 , з 2 700,00 грн до 4 118,00 грн. 
 
В іншій оскаржуваній частині рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року залишити без змін.
 
Стягнути з   ОСОБА_5 на користь   ОСОБА_1 14 353,00 грн навідшкодування судового збору, сплаченого позивачем за подання апеляційної та касаційної скарг.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                                                А. Ю. Зайцев 
 
Є. В. Коротенко 
 
В. М. Коротун
 
М. Ю. Тітов