ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       10 липня 2025 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 716/2144/23
                                                                        Провадження №22-ц/822/470/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого - Литвинюк І. М., 
суддів: Височанської Н. К., Перепелюк І. Б.,         
секретар – Сарган Ю. В.,
учасники справи: 
позивач (відповідач за зустрічним позовом) – ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 
відповідачі (позивачі за зустрічним позовом) – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 , подану в інтересах ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 31 березня 2025 року, головуючий у І-й інстанції – Вайновська О. Є., 

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 , як законний представник малолітньої дитини ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ спадкового майна, виплату грошової компенсації.
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилася спадщина на домоволодіння АДРЕСА_1 , домоволодіння АДРЕСА_2 , та земельну ділянку кадастровий номер 7321585600:01:008:0031, площею 1,1211 га, розташовану на території Малокучурівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області. 
Вказувала на те, що малолітня ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги після смерті батька ОСОБА_6 . Окрім неї спадкоємцями щодо майна померлого є також відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Просила поділити спадкове майно після смерті ОСОБА_6 , визначивши за ОСОБА_2 право власності домоволодіння АДРЕСА_1 ; за ОСОБА_7 та ОСОБА_4 право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 , та земельну ділянку, кадастровий номер 7321585600:01:008:0031, площею 1,1211 га, розташовану на території Малокучурівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області. Сплатити ОСОБА_7 , ОСОБА_4 грошову компенсацію за різницю у вартості їх часток у спадковому майні в розмірі 48 646 грн.
У грудні 2023 року ОСОБА_8 та ОСОБА_4 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , як законного представника малолітньої ОСОБА_2 , про поділ спадкового майна та визнання права власності на спадкове майно. 
Позовні вимоги обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла бабуся сторін у справі – ОСОБА_9 .
Після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається із земельної ділянки, кадастровий номер 7321585600:01:008:0031, площею 1,1211 га, розташованої на території Малокучурівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, житлового будинку АДРЕСА_1 ; житлового будинку АДРЕСА_2 , який належав її чоловікові ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_9 прийняла спадщину після смерті чоловіка, але не встигла оформити свої спадкові права.
Посилалися на те, що за заповітом від 12 грудня 2014 року ОСОБА_9 все своє майно заповіла своєму синові ОСОБА_6 , який є батьком сторін. Однак син після смерті матері спадщину не прийняв, оскільки на час відкриття спадщини не проживав разом із спадкодавцем та заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини у встановлені законом строки не подав.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.
Зазначали, що сторони у справі є онуками померлої ОСОБА_9 та спадкоємцями за законом п`ятої черги після її смерті. Інших спадкоємців за законом чи за заповітом, які б прийняли спадщину після смерті бабусі, немає.
З метою оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_9 на вищезазначене спадкове майно позивачі звернулися до нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом. Однак постановою державного нотаріуса № 196/02-31 їм було відмовлено у видачі свідоцтв у зв`язку з тим, що ними не подано державній нотаріальній конторі документів, які посвідчують право власності спадкодавця на земельну ділянку та житлові будинки, і документів, що підтверджують реєстрацію права власності на будинки за померлими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Сторони у справі є єдиними спадкоємцями померлої ОСОБА_9 та мають право на отримання у власність у порядку спадкування по 1/3 частині нерухомого майна. Водночас, вони бажають не просто визнати за ними право власності на спадкове майно, але й провести його поділ.
Вказували на те, що категорично не погоджуються із вартістю спадкового майна, яка наведена у первісному позові. Вказані суми не відображають реальної вартості нерухомого майна та призводять до заниження розміру компенсації часток позивачів за зустрічним позовом.
З урахуванням первісної позовної заяви та існуючої домовленості між позивачами за зустрічним позовом, просили виділити неповнолітній ОСОБА_2 у власність домоволодіння АДРЕСА_1 ; ОСОБА_3 – домоволодіння АДРЕСА_2 ; ОСОБА_4 – земельну ділянку, кадастровий номер 7321585600:01:008:0031, площею 1,1211 га, розташовану на території Малокучурівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, припинивши спільну часткову власність сторін на вищезазначене спадкове майно після смерті ОСОБА_9 . Стягнути з ОСОБА_1 , яка є законним представником неповнолітньої ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошову компенсацію за різницю у вартості їх часток у спадковому майні.
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 31 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ спадщини та виплату грошової компенсації відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , про поділ спадщини та стягнення грошової компенсації, припинення права власності задоволено частково.
Поділено спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1 , домоволодіння АДРЕСА_2 , земельної ділянки, кадастровий номер 7321585600:01:008:0031, площею 1,121 га, розташованої на території Малокучурівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, призначеної для товарного сільськогосподарського виробництва.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Визнано за ОСОБА_3 право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 , яка є законним представником малолітньої ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_3 компенсацію вартості її частки у спадковому майні в розмірі 248 924, 66 грн. 
Визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 7321585600:01:008:0031, площею 1,121 га, розташовану на території Малокучурівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, призначену для товарного сільськогосподарського виробництва в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 , яка є законним представником малолітньої ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості його частки у спадковому майні в розмірі 274 927, 66 грн. 
В іншій частині зустрічного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Додатковим рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 09 квітня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_11 понесені у зв`язку з розглядом справи витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.
Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що предметом поділу спадкового майна може бути майно, яке входить до складу спадщини, однак в ході розгляду справи встановлено, що спадщина у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1 , домоволодіння АДРЕСА_2 , земельної ділянки, кадастровий номер 7321585600:01:008:0031, площею 1,121 га, розташованої на території Малокучурівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області для товарного сільськогосподарського виробництва, після смерті ОСОБА_6 не відкривалася, оскільки зазначене майно йому не належало.
Частково задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що єдиним спадкоємцем першої черги за законом майна ОСОБА_10 була його дружина ОСОБА_9 .
Встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 є онуками ОСОБА_9 і на час її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 були неповнолітніми, тому є спадкоємцями п`ятої черги за законом після її смерті та такими, що прийняли спадщину на підставі частини 4 статті 1268 ЦК України. Інші спадкоємці за законом після смерті ОСОБА_9 відсутні.
Частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними - по 1/3 частці спадкового майна ОСОБА_9 .
Спадкоємці ОСОБА_9 дійшли згоди щодо поділу об`єктів спадкового майна в натурі.
Загальна вартість спадкового майна складає 1 294 637 грн, а частка кожного спадкоємця у спадщині становить 431 545,66 грн.
З урахуванням запропонованого сторонами за зустрічним позовом варіантом поділу спадкового майна та виділення спадкоємиці ОСОБА_3 у власність в порядку спадкування за законом після смерті баби ОСОБА_9 домоволодіння  АДРЕСА_2 вартістю 182 621,00 грн, її частка у спадковому майні змінена у бік зменшення на 248 924,66 грн.
У разі виділення спадкоємцю ОСОБА_4 у власність в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 земельної ділянки, кадастровий номер 7321585600:01:008:0031, площею 1,121 га, розташованої на території Малокучурівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області вартістю 156 618,00 грн, його частка у спадковому майні змінена у бік зменшення на 274 927,66 грн.
При цьому, частка неповнолітньої спадкоємиці ОСОБА_2 у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1 вартістю 955 398 грн, змінена у бік збільшення на 523 852,34 грн.
На зазначене рішення суду представник позивача ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу. 
В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі.
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, а саме: до участі в справі не було залучено орган опіки та піклування (хоча його участь у даній справі є обов`язковою), судом взято до уваги неналежний доказ та розподіл судових витрат проведений з порушенням чинного законодавства.
Стверджує, що оціночна експертиза проведена не судовими експертами, а суб`єктами оціночної діяльності, тобто фізичними особами - підприємцями, які здійснюють господарську діяльність і отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, виданий Фондом державного майна України. Крім того, по тексту висновків оціночної експертизи немає посилання на попередження про кримінальну відповідальність.
Висновки, надані ТОВ «Оцінка-Інформ» за № 89/24, 90/24 та 91/24 від 26 липня 2024 року, не є висновками судових експертів, а є оціночним дослідженням, проведеним всупереч Закону України «Про судову експертизу», а тому відповідно до норм діючого законодавства є недопустимими доказами. 
Позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 12 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір», а тому суд повинен був прийняти рішення про компенсування судових витрат за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У відзиві представник відповідачів ОСОБА_13 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Вказує на те, що первісний позов про поділ спадкового майна, який поданий законним представником ОСОБА_1 , яка зобов`язана діяти в інтересах дитини, забезпечувати її захист прав та інтересів, в тому числі дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Апелянт не залучив до участі у справі орган опіки та піклування, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, а також на стадії судового розгляду не звертався із відповідним клопотанням та не заперечував щодо здійснення судового розгляду без залучення органу опіки та піклування. 
Зазначає, що в апеляційній скарзі апелянт не посилався на порушення прав та інтересів дитини, а також не навів жодних аргументів, які б свідчили про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції якимось чином порушує зазначені права та інтереси.
Надаючи оцінку наявним у справі доказам, суд першої інстанції правомірно вказав, що висновки №91/24, №90/24, №89/24 оціночної експертизи - оціночного дослідження, не викликають сумнів щодо їх об`єктивності та обґрунтованості, з огляду на відповідність їх положенням Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та прийняті відповідно до Закону, а тому приймаються судом до уваги як належний та допустимий доказ у розумінні статей 77, 78 ЦПК України на підтвердження обставин вартості об`єктів спадкового майна.
Зазначає, що за наявності у відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_14 сумнівів щодо правильності висновків №91/24, №90/24, №89/24 оціночної експертизи (оціночного дослідження), жодних альтернативних експертних висновків у межах реалізації принципу змагальності стороною не надано. Водночас, відповідач не зверталася до суду з клопотанням про призначення судової експертизи.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_10 .
Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння АДРЕСА_2 (т.1 а.с.28).
Спадкова справа після смерті ОСОБА_10 не заводилась (т. 1 а.с.61, 62).
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла дружина ОСОБА_10 - ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим виконавчим комітетом Малокучурівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, актовий запис № 9 від 06 квітня 2015 року (т. 1 а.с.70).
Відповідно до довідки Малокучурівського старостинського округу № 2 від 17 листопада 2021 року покійний ОСОБА_10 постійно проживав та перебував на реєстраційному обліку за адресою: АДРЕСА_2 . На день смерті ОСОБА_10 разом з ним в одному будинку проживала дружина ОСОБА_9 (т.1 а.с.76).
За заповітом, посвідченим 12 грудня 2014 року секретарем виконавчого комітету Боянської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області Морараш В. М., на випадок своєї смерті ОСОБА_9 зробила таке розпорядження, що все належне їй майно, де б воно не було і з чого б не складалось, та те, що їй буде належати на день смерті і на що згідно із законом буде мати право, вона заповіла синові ОСОБА_6 (т.1 а.с.74 зворот).
Після смерті ОСОБА_9 відкрилася спадщина на наступне майно: домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належало ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку №1140 від 09 червня 2011року, посвідченого приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу 09 червня 2011 року (т. 1 а.с.10-13); земельну ділянку, кадастровий номер 7321585600:01:008:0031, площею 1,121 га, розташовану на території Малокучурівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області для товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала їй на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №083384 від 12 жовтня 2007 року (т. 1 а.с.31-31); домоволодіння АДРЕСА_2 , права на яке перейшли до ОСОБА_9 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 її чоловіка ОСОБА_10 , однак правовстановлюючі документи вона не встигла отримати.
Сторони у справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є онуками ОСОБА_9 і на час її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 були неповнолітніми.
21 вересня 2023 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_9 .
Постановою державного нотаріуса Глибоцької державної нотаріальної контори Чернівецької області від 21 вересня 2023 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , земельної ділянки, кадастровий номер 7321585600:01:008:0031, площею 1,121 га, розташованої на території Малокучурівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, цільове призначення для товарного сільськогосподарського виробництва, домоволодіння АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з неподанням документів, що посвідчують право власності спадкодавця на це майно (т.1 а.с.83-85).
Згідно з частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом, коло яких визначено статтями 1261, 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає в день відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Частиною 1 статті 1265 ЦК України визначено, що у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.
Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).
У частинах першій, третій та четвертій статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу.
Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що єдиним спадкоємцем першої черги за законом майна ОСОБА_10 , яка прийняла спадщину, є його дружина ОСОБА_9 , яка постійно проживала зі спадкодавцем ОСОБА_10 на час відкриття спадщини, протягом визначеного законом строку від спадщини після смерті чоловіка не відмовилась, а отже є такою, що на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що малолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є спадкоємцями п`ятої черги за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 , і є такими, що прийняли спадщину на підставі ч. 4 ст.1268 ЦК України.
У відповідності до статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі.
Предметом цього спору є: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , земельна ділянка, кадастровий номер 7321585600:01:008:0031, площею 1,121 га, розташована на території Малокучурівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області для товарного сільськогосподарського виробництва, домоволодіння АДРЕСА_2 . Сторони погодили між собою конкретне майно, яке просили виділити кожному із спадкоємців.
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Як убачається з матеріалів справи, домоволодіння АДРЕСА_1 належало ОСОБА_9 на праві власності згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 09 червня 2011 року, та складається з житлового будинку загальною площею 53,50 кв.м, в тому числі житловою площею 35,10 кв.м, зазначений в плані під літ. А, літня кухня під літ. Б, сарай – літ. В, гараж – літ. Д, погріб – літ. Пг, криниця – літ. К, огорожа 1.
З технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 вбачається, що загальна площа будинку становить 103,7 кв.м. Зазначена площа збільшилась за рахунок двоповерхової прибудови літ. АІІ до житлового будинку, ступінь готовності 55 %. 
В примітці до технічного паспорту на житловий будинок вказано, що на будівництво прибудови незавершеної будівництвом 55% готовності літ. А-2 замовником дозвільних документів не надано. 
Отже, в матеріалах справи відсутні докази, які вказують на те, що проведення реконструкції і прибудови до будинку АДРЕСА_1 було здійснено власником майна на підставі дозвільних документів на виконання будівельних робіт, у зв`язку з чим немає підстав для висновку про те, що до складу спадщини, яка залишилась після смерті   ОСОБА_9 , входить її право, яке було набуте у встановленому законом порядку, на спірний будинок, як на об`єкт нерухомого майна.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка, яка розташована за вищевказаною адресою, знаходиться у користуванні згідно з Договором оренди від 01 червня 2011 року, укладеного Лужанською селищною радою з попереднім власником ОСОБА_15 .
Також з технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_2 вбачається, що сараї літ. Ж, З, Л, М, Н, О та хлів літ. К є самочинними спорудами. 
Відповідно до статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Правовий аналіз наведеної норми дозволяє виділити наступні ознаки самочинного будівництва:
об`єкт нерухомого майна збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети у встановленому порядку;
відсутність належного дозволу чи належно затвердженого проекту для будівництва;
створення об`єкта з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Кожна із зазначених ознак є самостійною і достатньою для того, щоб визнати об`єкт нерухомого майна самочинним будівництвом. Тому, при вирішенні спору, що виникає у зв`язку з будівництвом на земельній ділянці об`єкта нерухомості, повинно досліджуватися питання наявності документів про виділення земельної ділянки, дозвільної документації на будівництво спірних об`єктів та відповідність побудованого об`єкта будівельним нормам і правилам (постанови Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 915/1376/17, від 24 липня 2019 року у справі № 910/10932/17).
У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта.
Норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо).
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката (ч. 5 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
Частиною 2 статті 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено заборону на виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Також заборонена експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію (ч. 8 ст. 39 цього Закону).
Отже, відсутність дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проєкту чи будівельного паспорта (схеми намірів забудови) або порушення умов, передбачених у цих документах, зумовлює визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини 1 статті 376 ЦК України.
Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК).
На відміну від раніше чинного цивільного законодавства (ст. ст. 105, 1051  ЦК УРСР 1963 р.) приписи статті 376 ЦК поширюються не тільки на всі види будівель і споруд, а й на всіх без винятку забудовників, власників та користувачів  земельних ділянок, а також на осіб, які не мають юридично оформлених титулів на такі будівлі (споруди) та/або земельні ділянки.
За загальним правилом при наявності самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, використані під час такого будівництва. Оскільки спадкодавець за життя не набув права власності на відповідне нерухоме майно, то й право на останнє не буде входити до складу спадщини. Такий підхід узгоджується з концепцією універсального правонаступництва, що виступає методологічною засадою всього спадкового права. Цілісність концепції універсального спадкового правонаступництва забезпечується сукупністю таких чинників: 1) спадщина переходить до спадкоємців як єдине ціле; 2) безпосередність, яка виявляється у тому, що спадкоємець набуває спадщину безпосередньо від спадкодавця без попередньої передачі її третім особам; 3) одномоментність переходу спадщини до спадкоємців з часу її відкриття незалежно від часу прийняття та державної реєстрації; 4) права та обов`язки, що належали спадкодавцеві, переходять до спадкоємців у незмінному вигляді в тому складі, обсязі та вартісному виразі, які існували на час відкриття спадщини; 5) безумовність і беззастережність актів прийняття спадщини та відмови від її прийняття.
Як роз`яснюється в пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво, до спадкоємців переходить право власності на  будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво. До спадкоємців, які прийняли спадщину, у разі знесення самочинного будівництва переходить обов`язок відшкодувати вартість витрат на його знесення і приведення земельної ділянки до попереднього стану. 
Як зазначено в постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/9695/17, право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 376 та статті 1218 ЦК України, за змістом яких у разі здійснення спадкодавцем самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. 
Додатково Верховний Суд висловив правову позицію, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу. Участь особи у проведенні ремонтних робіт, поліпшенні житлового будинку та інших приміщень надає право вимагати не визнання права власності, а відшкодування витрат на будівництво (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №307/3957/14-ц).
Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.
Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.
Верховний Суд у постанові від 20 березня 2024 року у справі № 369/6355/15-ц виснував: «ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, тому виключає це майно із цивільного обороту».
У постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 288/1718/19 Верховний Суд зазначив, що самочинне будівництво не може входити до складу спадщини. Самочинно збудоване майно не підлягає легалізації через правову процедуру спадкування (подібні висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 09 червня 2020 року у справі № 347/2273/17).
Задовольняючи такі позови та узаконюючи самовільні переобладнання або самочинно збудоване нерухоме майно, суди фактично виконують функції, які належать до компетенції органів місцевого самоврядування. 
Відтак, оскільки предметом позовів, як за первинними вимогами, так і зустрічними, є об`єкти самочинного будівництва, на які за життя спадкодавець ОСОБА_9 не оформила у встановленому законом порядку право власності, вони не можуть успадковуватися її спадкоємцями.
Враховуючи наведене, судом першої інстанції залишено поза увагою, що до складу спадщини входить житловий будинок АДРЕСА_1 , до якого самочинно здійснено прибудову, та домоволодіння АДРЕСА_2 з самочинними спорудами, які не можуть входити до складу спадщини; за встановлених судом обставин, враховуючи, що позивачі просять поділити спадщину та виділити у власність кожного із спадкоємців конкретне майно, оцінка якого проведена з урахуванням самочинних споруд, стягнути грошову компенсацію за різницю у частках та припинити право власності, колегія суддів вважає, що право власності в порядку спадкування на вказане майно не може бути визнано у судовому порядку.
Щодо поділу земельної ділянки, колегія суддів вважає, що у спадкоємців відсутні перешкоди в успадкуванні земельної ділянки в позасудовому порядку, оскільки в матеріалах справи наявні докази, а саме Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №083384 від 12 жовтня 2007 року, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (т.1 а.с.30-33), які підтверджують право власності спадкодавця ОСОБА_9 на земельну ділянку для товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 7321585600:01:008:0031, площею 1,121 га, розташовану на території Малокучурівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області.
Письмову відмову нотаріуса в оформленні спадщини на спірну земельну ділянку позивачі за зустрічним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому порядку не оскаржували.
Отже, на переконання колегії суддів, спадкоємцями не вичерпані можливості щодо оформлення своїх спадкових прав у позасудовому порядку.
Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з положень частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на викладене, оскільки позивачами за зустрічними позовами не надано суду належних доказів на підтвердження своїх вимог, виходячи із цих вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанцій про часткове задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , про поділ спадщини, стягнення грошової компенсації, припинення права власності підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, наведених у цій постанові.
Відповідно до пунктів 12 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб.
На підставі зазначеної норми Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 , діючи в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , звільнена від сплати судового збору.
Тому рішення в частині стягнення судового збору також слід скасувати.
Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною шостою статті 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Із зустрічного позову вбачається, що ціна позову становить 431 545,66 грн, тобто вартість частки кожного спадкоємця у спадковому майні.
Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду судовий збір підлягає сплаті в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Отже, розмір судового збору за подачу апеляційної скарги становить 6 473,19 грн (4 315,46*150%). 
Оскільки за результатами розгляду справи судом відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , тому судовий за розгляд справи в суді апеляційної інстанції підлягає стягненню з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь держави по 6 473,19 грн з кожного. 
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 повинні були сплатити за подання зустрічної позовної заяви по 4 315,46 грн - пропорційно частки поданих кожним з них вимог. 
Ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 14 грудня 2023 року позивачам за зустрічним позовом попередньо було визначено судовий збір у розмірі 3 400 грн, який було сплачено 22 грудня 2024 року ОСОБА_3 . 
Отже, недоплачена сума судового збору за подачу зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 становить 915,46 грн, а ОСОБА_4 – 4 315,46 грн, які також слід стягнути на користь держави. 
Підсумовуючи викладене, з ОСОБА_3 на користь держави слід стягнути судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій в розмірі 7 388, 65 грн, а з ОСОБА_4 - в розмірі 10 788, 65 грн.
За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.
Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17, від 07 березня 2023 року у cправі № 922/3289/21, від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 31 березня 2025 року в частині задоволених позовних вимог у цій справі, додаткове рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 09 квітня 2025 року також слід скасувати.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , подану в інтересах ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 31 березня 2025 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , про поділ спадщини, стягнення грошової компенсації, припинення права власності скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 31 березня 2025 року в частині стягнення судового збору скасувати.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій в розмірі 7 388 (сім тисяч триста вісімдесят вісім) гривень 65 копійок. 
Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави 10 788 (десять тисяч сімсот вісімдесят вісім) гривень 65 копійок судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій. 
Додаткове рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 09 квітня 2025 року скасувати.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 10 липня 2025 року.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк                                                         
Судді:                                                                 Н. К. Височанська 

                                                                       І. Б. Перепелюк