ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 522/17636/18
провадження № 61-6080св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ігнатенка В. М. (судді-доповідача),
суддів: Карпенко С. О., Петрова Є. В., Сердюка В. В., Ситнік О. М., 
 
учасники справи:
позивач - Департамент комунальної власності Одеської міської ради,
відповідачі:  ОСОБА_1 , Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Одеська міська рада,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2022 року у складі суддіЄршової Л. С. та постанову Одеського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Дришлюка А. І., Сегеди С. М., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2018 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Одеська міська рада, про витребування майна, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, скасування запису про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, визнання недійсним договору іпотеки.
Позов обґрунтований тим, що нежитлове приміщення підвалу загальною площею 129,4 кв. м, що розташоване за адресою: м. Одеса, Соборна площа, 1, є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, оскільки за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради було зареєстровано право власності на частину нежитлового приміщення підвалу загальною площею 129,4 кв. м, а саме, на 62,6 кв. м, що розташовану за адресою: м. Одеса, Соборна площа 1, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 13 травня 2005 року. Право власності на зазначене нежитлове приміщення, площею 62,6 кв. м, належним чином зареєстроване комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 травня 2005 року № 7301506. 
Крім того, Приморським районним судом м. Одеси розглядалася справа за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , Одеська міська рада, Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування нерухомого майна та виселення. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 березня 2014 року позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено, рішенням суду апеляційної інстанції рішення Приморського районного суду м. Одеси змінено в частині зазначення площі майна, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27 січня 2016 року рішення апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2015 року залишено без змін.
Позивач просив витребувати від ОСОБА_1 нежитлове приміщення підвалу, яке розташоване за адресою: м. Одеса, Соборна площа, 1 , на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_1 з нежитлового приміщення підвалу на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, скасувати записи про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення підвалу, визнати недійсним договір іпотеки від 05 лютого 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А. Е.
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 06 вересня 2022 року позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишено без задоволення.
Заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали суду від 29 січня 2019 року, у виді арешту на нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 129,4 кв. м, яке розташоване за адресою: м. Одеса, Соборна площа, 1 (реєстраційний номер майна 15512231), скасовано.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що позивач належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги щодо витребування від ОСОБА_1 нежитлового приміщення підвалу, розташованого за адресою: м. Одеса, Соборна площа, 1, площею 66,8 кв. м (129,4 кв. м - 62,6 кв. м, питання щодо належності якого територіальній громаді м. Одеси вже вирішено рішенням суду), усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, суду не надав. Інші позовні вимоги є похідними від зазначених позовних вимог. Тому у задоволенні позову необхідно відмовити через його необґрунтованість, оскільки під час судового розгляду позивач належними та допустимими доказами не довів, що його право чи інтерес порушені.
Постановою Одеського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року рішення Приморського районного суду міста Одеси від 06 вересня 2022 року змінено та доповнено мотивувальну частини у редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції керувався тим, що відомості про останнього набувача спірного приміщення, яким стала ОСОБА_1 могли бути відомі позивачу ще з дати набуття ОСОБА_1 права власності (2008 рік), проте з цим позовом Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду лише 03 жовтня 2018 року, тобто зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У квітні 2024 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року, просить їх скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не застосували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 06 серпня 2021 року у справі № 910/20607/17, у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 756/5793/15-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 911/1659/19, від 03 травня 2022 року у справі № 199/1136/20, від 05 квітня 2023 року у справі № 522/12339/16-ц.
ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на спірний об`єкт нерухомого майна на підставі скасованого рішення Господарського суду Одеської області від 05 травня 2006 року в справі № 9/96-06-2908, а тому подальші правочини на підставі яких право власності було набуто ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_1 не можуть бути дійсними, оскільки відсутні правові підстави виникнення права власності у ОСОБА_3 та відповідно в нього ніколи не виникало право розпоряджатись спірним об`єктом нерухомого майна та правомочності на укладення договорів відчуження права на спірний об`єкт.
Відповідачами не надано жодних доказів того, що спірний об`єкт нерухомого майна було у передбаченому законом порядку приватизовано чи викуплено у приватну власність або будь-яких інших доказів виникнення права власності на спірний об`єкт нерухомого майна окрім рішення суду яке є скасованим та правочинів укладених без належних правових підстав. Тому у суду першої інстанції не було підстав для висновку про недоведеність права комунальної власності на нежитлове приміщення підвалу загальною площею 129,4 кв. м, що розташоване за адресою: м. Одеса, Соборна площа, 1 , та як наслідок в наявності обставин обмеження права територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради як власника вільно володіти, користуватись та розпоряджатись майном.
Суд у справі № 2-5188/11 під час розгляду питання щодо спливу позовної давності дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, оскільки інформація щодо особи, яка порушила його права, позивачем була отримана 26 липня 2010 року з листа КП «ОМБТІ та РОН» № 182566.72, відповідно до якого стало відомо, що нежитлові приміщення площею 129,4 кв. м за адресою: м. Одеса, Соборна площа, 1 зареєстровані за ОСОБА_1 . 
Суд апеляційної інстанції також не дійшов висновку про необхідність застосування позовної давності. Як встановлено судом першої інстанції ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27 січня 2016 року рішення апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2015 року залишено без змін. Датою ухвалення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ ухвали про залишення рішення суду апеляційною інстанції у справі № 2-5188/11 без змін є 27 січня 2016 року, а тому з дати ухвалення зазначеного рішення судом касаційної інстанції щодо спору за вирішенням якого звернувся Департамент комунальної власності Одеської міської радиза захистом права комунальної власності на нежитлові приміщення площею 49,9 кв. м які фактично є частиною нежитлового приміщення загальною площею 129,4 кв. м, що розташовані за адресою: м. Одеса, Соборна площа, 1 до суду закінчується переривання позовної давності і починається перебіг позовної давності знову. 
Звертаючись з позовною заявою у справі № 2-5188/11 Департаментом комунальної власності Одеської міської ради фактично було пред`явлено позовні вимоги лише на частину нерухомого майна право на яке має Департамент комунальної власності Одеської міської ради, що не призвело до захисту прав власності на нежитлове підвальне приміщення загальною площею 129,4 кв. м в цілому. 
З позовом у цій справі Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся 03 жовтня 2018 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції Приморського районного суду м. Одеси, а тому з дати постановлення касаційним судом ухвали від 27 січня 2016 року минуло 2 роки 8 місяців та 6 днів, що підтверджує факт звернення Департаментом комунальної власності Одеської міської ради з цим позовом в межах строків позовної давності, що не було враховано судом першої інстанції.
Крім того, на думку Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на вимоги про визнання недійсним договору іпотеки та скасування запису про державну реєстрацію не поширюється позовна давність, оскільки вказаний позов є негаторним. 
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи. 
Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2025 року задоволено заяву судді Фаловської І. М. про самовідвід від участі у цій справі.
У березні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2025 рокусправу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченоїпунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
05 травня 2006 року рішенням Господарського районного суду м. Одеси задоволено позов ОСОБА_3 до Одеської міської ради, КП «МБТІ та РОН» про визнання права власності на нежитлове приміщення підвалу. За СПД ОСОБА_3 визнано право власності на нежитлові підвальні приміщення, які розташовані за адресою: м. Одеса, Соборна площа, 1, а саме 1-1 основне - 53 кв. м, 1-2 підсобне -9,6 кв. м,1-3 основне - 49,9 кв. м, загальна площа 112,5 кв. м; зобов`язано КП «ОМБТІ та РОН» зареєструвати право власності СПД ОСОБА_3 на вказані нежитлові приміщення підвалів, а саме: 1-1 основне - 53 кв. м, 1-2 підсобне - 9,6 кв. м, 1-3 основне - 49,9 кв. м, яке розташовано за адресою: м. Одеса, Соборна площа, 1. 
Постановою Вищого Господарського суду України від 18 жовтня 2006 року рішення Господарського суду Одеської області від 05 травня 2006 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 29 січня 2007 року провадження по справі було припинено. 
У січні 2011 року представництво по управлінню комунальної власності Одеської міської ради(на цей час Департамент комунальної власності Одеської міської ради) звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:ОСОБА_5 , ПАТ «Укрсоцбанк», про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна, виселення. Позивач посилався на те, що Територіальній громаді в особі Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності на нежитлове підвальне приміщення, яке видано 13 травня 2005 року належить на праві власності нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 62,6 кв. м за адресою: м. Одеса, Соборна площа, 1. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 березня 2014 року в справі № 2-5188/11 позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 20 вересня 2006 року № 3639, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_6 . Витребувано у ОСОБА_1 нежитлове приміщення підвалу загальною площею 49,9 кв. м, за адресою: м. Одеса, Соборна площа, 1. Виселено ОСОБА_1 з нежитлового приміщення підвалу загальною площею 49,9 кв. м, за адресою: м. Одеса, площа Соборна, 1 . 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 березня 2014 року в справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:ОСОБА_5 , ПАТ «Укрсоцбанк», про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20 вересня 2006 року, між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , про витребування від ОСОБА_1 нежитлового підвального приміщення загальною площею 49,9 кв. м, розташованого за адресою: м. Одеса, Соборна площа, 1 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, скасовано. Позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ПАТ «Укрсоцбанк», про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування нерухомого майна, виселення, задоволено частково. Витребувано від ОСОБА_1 і передано власнику Територіальній громаді в особі Одеської міської ради нежитлове приміщення підвалу загальною площею 62,6 кв. м, відображеному в технічному паспорті від 06 травня 2005 року, яке розташоване за адресою: м. Одеса, Соборна площа, 1 ; зобов`язано ОСОБА_1 звільнити шляхом виселення нежитлове підвальне приміщення загальною площею 62,6 кв. м, яке розташоване за адресою: м. Одеса, Соборна площа, 1, яке належить на праві власності територіальній громаді в особі Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності на нежиле підвальне приміщення, видане на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 28 жовтня 2004 року № 672. В задоволенні позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ПАТ «Укрсоцбанк», про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20 вересня 2009 року, між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №3639, відмовлено. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27 січня 2016 року рішення апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2015 року залишено без змін. 
Як встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2015 року, технічні паспорти на нежитлові приміщення підвалів за адресою: м. Одеса, Соборна площа, 1 оформлювалися на кожного власника, як укладалися договори, ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , останнього набувача ОСОБА_1 . 
Відповідно до технічного паспорта і договору купівлі-продажу від 05 лютого 2008 року за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на нежитлове приміщення підвалів загальною площею 129,4 кв. м за адресою: м. Одеса, площа Соборна, 1 .
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Спір у цій справі виник щодо нежитлового приміщення підвалу, розташованого за адресою: м. Одеса, Соборна площа, 1 , площею 129,4 кв. м.
Як встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2015 року, яке набрало законної сили, нежитлове приміщення підвалів за адресою: м. Одеса, Соборна площа, 1 загальною площею 62,6 кв. м, що належить територіальній громаді в особі Одеської міської ради, є частиною нежитлового приміщення підвалів загальною площею 129,4 кв. м. При цьому зазначені обставини в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
На виконання рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 28 жовтня 2004 року № 678 за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради було зареєстровано право власності на частину нежитлового приміщення підвалу загальною площею 129,4 кв. м, а саме, на 62,6 кв. м, що розташоване за адресою: м. Одеса, Соборна площа 1, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 13 травня 2005 року.
Право власності на нежитлове приміщення, площею 62,6 кв. м, належним чином зареєстроване комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 травня 2005 року № 7301506.
Звертаючись до суду позивач посилався на те, що вказана частина нежитлового приміщення була включена в склад нежитлового приміщення підвалу загальною площею 129,4 кв. м, право на яке було зареєстроване за відповідачем та надалі вказане приміщення було передано в іпотеку. 
Відповідно до статті 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Постановою Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» був затверджений перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).
Зокрема, до такого майна був віднесений житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів.
На виконання зазначеної постанови, рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» до переліку державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування був включений житловий та нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів.
Крім того, судом касаційної інстанції вже встановлювався факт того, що весь житловий та нежитловий фонд в межах міста Одеси, за виключенням державної власності, колективної власності та особистої власності перейшов до комунальної власності територіальної громади м. Одеси.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2015 року, технічні паспорти на нежитлові приміщення підвалів за адресою: м. Одеса, Соборна площа, 1 оформлювалися на кожного власника, як укладалися договори, ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , останнього набувача ОСОБА_1 . 
Відповідно до технічного паспорта і договору купівлі-продажу від 05 лютого 2008 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення підвалів загальною площею 129,4 кв. м за адресою: м. Одеса, площа Соборна, 1 .
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2015 року встановлено, що Одеська міська рада є власником нежитлового приміщення підвалу площею 62,6 кв. м, тому ОСОБА_3 не мав право розпоряджатися власністю громади, а відповідач ОСОБА_1 незаконно набула право власності на нежитлове приміщення підвалу в розмірі 62,6 кв. м. 
З вказаних підстав апеляційним судом зазначено, що вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до останнього набувача ОСОБА_1 про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлового приміщення підвалу загальною площею 62,6 кв. м обґрунтовані, ОСОБА_1 зобов`язана звільнити підвальне приміщення у розмірі 62,6 кв. м за адресою: м. Одеса, Соборна площа, 1.
Також рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2015 року встановлено, що ОСОБА_3 набув право власності на нежитлове приміщення підвалу на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 05 травня 2006 року, яке надалі було скасовано. Таким чином, права територіальної громади, в особі Одеської міської ради на нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 62,6 кв. м захищаються шляхом задоволення позову власника, територіальної громади, про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, зобов`язання відповідача ОСОБА_1 звільнити приміщення підвалу в розмірі 62,6 кв. м.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що позивач знав про порушення його прав на спірне нежитлове приміщення підвалу з 05 лютого 2008 року, коли було укладено договір із ОСОБА_1 .
З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заявляв клопотання про застосування позовної давності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) зазначено, що оскільки право власності на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли власник довідався або міг довідатися про порушення його права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи.
Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями.
Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.
Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.
Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, наведених у постановах Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 06 червня 2018 року у справі № 520/14722/16, за змістом яких початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України мав відліковуватись з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (№ 3-604гс16), а також висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 березня 2018 року у справі № 904/10673/16, за змістом якого приписи про позовну давність до позовних вимог про витребування майна не застосовуються.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.
У справі № 2-5188/11, позов у якій подано у січні 2011 року, позивач Департамент комунальної власності Одеської міської ради посилається на те, що власником нежитлового приміщення підвалів загальною площею 129,4 кв. м за адресою: м. Одеса, площа Соборна, 1 є ОСОБА_1 , про що зазначено і у мотивувальній частині рішення апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2015 року. 
Тобто ще на час розгляду попереднього позову, позивач Департамент комунальної власності Одеської міської ради, знав про порушення своїх прав та визначився з обсягом необхідного захисту лише в частині таких порушень.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що відомості про останнього набувача спірного приміщення, яким стала ОСОБА_1 мали бути відомі позивачу ще з дати набуття ОСОБА_1 права власності (2008 рік) та / або з січня 2011 року під час подання позовної заяви у справі
№ 2-5188/11, проте з цим позовом Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду лише 03 жовтня 2018 року, тобто зі спливом строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у цій справі.
Верховний Суд погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції.
У касаційній скарзі заявник посилається на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах, зазначених у доводах касаційної скарги, на підставі яких відкрито касаційне провадження.
Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, провадження
№ 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 06 серпня 2021 року у справі № 910/20607/17, у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 911/1659/19, викладено правовий висновок, що позовна давність до негаторного позову не застосовується.
Однак у справі, яка переглядається, позивач звернувся з віндикаційним позовом про витребування нерухомого майна. Всі інші позовні вимоги є похідними від зазначеної позовної вимоги.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна із чужого незаконного володіння, зобов`язання вчинити дії), у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 756/5793/15-ц (про витребування з чужого незаконного володіння та визнання права власності), від 03 травня 2022 року у справі № 199/1136/20 (про витребування майна, скасування записів про державну реєстрацію), від 05 квітня 2023 року у справі № 522/12339/16-ц (про витребування майна, визнання недійсним договору іпотеки, усунення перешкод у користуванні майном та скасування запису про державну реєстрацію), оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність рішення суду апеляційної інстанції, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що не входить до повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд, переглянувши оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі рішення суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення.
Постанову Одеського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                 В. М. Ігнатенко
Судді                                                                                                              С. О. Карпенко
Є. В. Петров
В. В. Сердюк
            О. М. Ситнік