П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 серпня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/32660/24	

 	Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М.                            Дата і місце ухвалення: 27.06.2025р., м.Одеса                                   	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого  –   Ступакової І.Г.
суддів             –    Лук`янчук О.В.
          –   Бітова А.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просила:
-          визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 03.06.2024 року №262440024136 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії;
-          зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди з 25.03.1987 року по 24.02.1989 року та з 04.07.1989 року по 01.07.1991 року згідно із записами у трудовій книжці НОМЕР_1 від 04.04.1983 року, період проходження військової служби з 01.01.1992 року по 02.12.1993 року згідно військового квитка НОМЕР_2 від 03.07.1991 року, та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 28.04.2024 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 27.05.2024 року позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком. 03.06.2024 року ГУ ПФУ в Одеській області прийнято рішення №262440024136 про відмову в призначенні пенсії. Підставою для відмови стала відсутність необхідного страхового стажу. Так до страхового стажу не зараховано: - періоди з 25.03.1987 року по 24.02.1989 року та з 04.07.1989 року по 01.07.1991 року, оскільки відсутня назва підприємства при прийнятті на роботу; - період проходження військової служби з 01.01.1992 по 02.12.1993 згідно військового квитка НОМЕР_2 від 03.07.1991, оскільки з 01.01.2023 Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Неврахування трудового стажу позивача, вказаного у її трудовій книжці, з підстав того, що вона заповнена з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок є, на думку позивача, незаконним.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 червня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №262440024136 від 03.06.2024 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 25.03.1987 року по 24.02.1989 року та з 04.07.1989 року по 01.07.1991року; зарахувати до страхового стажу період проходження військової служби з 01.01.1992 року по 02.12.1993 року, перерахувати її страховий стаж виходячи з усіх даних її трудової книжки, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.05.2024 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової позиції та висновків суду, та прийняти обґрунтоване рішення.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування  судом першої інстанції обставин справи, не правильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 27.06.2025 року з ухваленням по справі нового судового рішення – про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржуване рішення про відмову у призначенні пенсії за віком позивачці було прийнято у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. При цьому до страхового стажу не зараховано: - періоди з 25.03.1987 року по 24.02.1989 року та з 04.07.1989 року по 01.07.1991 року, оскільки відсутня назва підприємства при прийнятті на роботу; - період проходження військової служби з 01.01.1992 по 02.12.1993 згідно військового квитка НОМЕР_2 від 03.07.1991, оскільки з 01.01.2023 Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Записи трудової книжки не підтверджують спірний період.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно довідки №3004-5001889642 від 19.07.2022 року позивач є внутрішньо переміщеною особою.
Згідно копії трудової книжки НОМЕР_1 від 04.04.1983 року ОСОБА_1 :
з 04.04.1983р. по 07.02.1986р працювала на метеостанції Дебальцево на посаді техніка метеоролога;
з 25.03.1987р. по 24.02.1989р. на посаді техніка-норміровщика роти військової частини № НОМЕР_3 .
з 04.07.1989р. по 01.07.1991р. - на посаді інженера метеослужби Військової частини № НОМЕР_4 , звільнено у зв`язку із призивом на військову службу, на якій перебувала по 02.12.1993 року згідно копії військового квитка НОМЕР_2 від 03.07.1991р.
з 23.06.1998р. по 07.09.2012р. на посаді техніка-технолог вагонного депо Дебальцеве-Сортування, звільнена за власним бажанням;
З 20.01.2021р. по 02.02.2021р. прибиральник службових приміщень ТЕЦ-5, звільнена за власним бажанням (а.с.19-25).
У військовому квитку ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 зазначено, що з 01.07.1991 року по 02.12.1993 року позивач проходила військову службу у Військовій частині № НОМЕР_5 (а.с.30-32).
27.05.2024 року ОСОБА_1 звернулася до ГУПФ України в м.Києві і з заявою за призначенням пенсії за віком (а.с.16), на цю дату досягла 60 років.
До заяви були додані: довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, паспорт, військовий квиток, диплом про навчання, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, свідоцтва про народження дитини, трудова книжка (а.с.18).
Подану заяву за принципом екстериторіальності (відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України від 16 грудня 2020 року №25-1) розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області та 03.06.2024 року прийнято рішення № 262440024136, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначені пенсії за віком (а.с. 34-35).
В рішенні зазначено, що за наданими документами до страхового стажу не зараховано:
- періоди 25.03.1987р. по 24.02.1989р., та з 04.07.1989р. по 01.07.1991р., оскільки відсутня назва підприємства при прийнятті на роботу;
- період проходження військової служби з 01.01.1992р. по 02.12.1993р., згідно військового квитка НОМЕР_2 від 03.07.1991р., оскільки з 01.01.2023 року Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року.
Враховуючи вищезазначене, Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Одеській області прийнято рішення № 262440024136 від 03.06.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 31 року.
Не погоджуючись із цим рішенням, позивач звернулась до суду з позовом.
Розглядаючи справу суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем протиправно не було зараховано до страхового стажу наступні періоди згідно трудової книжки: періоди з 25.03.1987 по 24.02.1989 та з 04.07.1989 по 01.07.1991 згідно трудової книжки серії  від НОМЕР_1 від 04.04.1983 року; період проходження військової служби з 01.01.1992 по 02.12.1993 згідно військового квитка НОМЕР_2 від 03.07.1991 року.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV).
Відповідно до статті 8 Закону №1058-IV громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи.
Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до ч.4 ст.24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.
Відповідно до розрахунку стажу та оскаржуваного рішення, позивач досягла 60 річного віку на момент звернення за призначенням пенсії та у неї наявний загальний стаж, що складає 28 роки 03 місяців 25 днів (а.с.36).
Так, зі встановленого вище вбачається, що до страхового стажу позивача не зараховано:
- періоди 25.03.1987р. по 24.02.1989р., та з 04.07.1989р. по 01.07.1991р., оскільки відсутня назва підприємства при прийнятті на роботу;
- період проходження військової служби з 01.01.1992р. по 02.12.1993р., згідно військового квитка НОМЕР_2 від 03.07.1991р., оскільки з 01.01.2023 року Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року.
Щодо не зарахування до страхового стажу періодів з 25.03.1987р. по 24.02.1989р., та з 04.07.1989р. по 01.07.1991р., оскільки відсутня назва підприємства при прийнятті на роботу, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання зазначеної норми Закону, постановою Кабінету міністрів України №637 від 12.08.1993 року затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів в ній» (далі - Порядок № 637).
Пунктом 1 Порядку №637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 №637 зазначеного Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.
Також згідно із ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Аналіз наведених правових положень свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. А необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Подібний висновок відображений у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.01.2020 року у справі № 588/647/17. 
Так, на час первинного заповнення трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162.
Відповідно до п.1.1 Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців.
Відповідно п.2.11. Інструкції №162 після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом засвідчує правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Записи роблять акуратно, використовуючи чорнильну або кулькову ручку, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору (абз.3 п.2.3 Інструкції №162).
Згідно з абз.1 п.4.1. Інструкції №162 при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Отже, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій належить трудова книжка.
Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 «Про трудові книжки робітників та службовців» встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 13 вказаної постанови «Про трудові книжки робітників та службовців» при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.
При цьому, відповідно до пункту 18 Постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.
Отже, з системного аналізу вказаних вище норм слідує, що позивач не може нести відповідальність за правильність заповнення трудової книжки, оскільки записи у її трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати відсутнім страховий стаж позивача за спірний період.
Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року по справі №687/975/17.
Так, копія трудової книжки ОСОБА_1 містить відомості як про прийняття на посаду на посаду техніка роти військової частини № НОМЕР_4 з 25.03.1987 року по 24.02.1989 року, так і про прийняття на посаду інженера метеослужби з 04.07.1989 року по 01.07.1991 року.
Таким чином, трудова книжка серії НОМЕР_1 від 04.04.1983 року, яка надавалась відповідачу із заявою про призначення пенсії, містила необхідні відомості для врахування відповідного страхового стажу позивачки.
Посилання апелянта на те, що у записі в трудовій книжці, зокрема: за період роботи з з 25.03.1987 року по 24.02.1989 року та з 04.07.1989 року по 01.07.1991 року відсутня назва підприємства при прийнятті на роботу, колегія суддів відхиляє як неаргументоване, та звертає увагу суб`єкта владних повноважень, що записи були внесені на підставі наказів, затверджені підписом уповноваженої особи та печаткою підприємства. При цьому, записи не містять виправлень, закреслень та неточностей.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у своїх постановах від 28.02.2018 у справі №428/7863/17, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 04.09.2018 у справі №423/1881/17, від 29.03.2019 у справі №548/2056/16-а неодноразово висловлював позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
У постанові Верховного Суду від 06.03.2018 по справі №754/14898/15-а сформовано правовий висновок, згідно якого підставою для призначення пенсії є наявність стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що трудовою книжкою підтверджується період роботи позивачки з 25.03.1987 року по 24.02.1989 року та з 04.07.1989 року по 01.07.1991 року, а отже, підлягає зарахуванню.
Щодо не зарахування до страхового стажу позивачки періоду проходження військової служби з 01.01.1992 по 02.12.1993 згідно військового квитка НОМЕР_2 від 03.07.1991, оскільки з 01.01.2023 Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, судова колегія зазначає.
Як вбачається з військового квитка НОМЕР_2 від 03.07.1991, виданого на ім`я ОСОБА_1 проходила військову службу від 01.07.1991 року по 02.12.1993 року.
Відповідно до підпункту «в» абз. 3 ст.56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується також: військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.
Частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію за віком, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Отже, наведені положення вказаних Угод передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Зазначена Угода діяла на момент роботи позивача у спірний період.
Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 року №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», передбачено вихід України з цієї Угоди, та згідно якої зазначений міжнародний договір України припинив свою дію для України з 19.06.2023 року.
Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №1328 19 червня 2023 року, Україна як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
У зв`язку із чим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що доводи відповідача про відсутність правових підстав для зарахування спірного періоду робіт позивача до страхового стажу є необґрунтованими та не відповідають законодавству, що регулює спірні правовідносини.
Таким чином, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
                                                                Повний текст судового рішення виготовлений 19 серпня 2025 року.

Головуючий:                                                                                                                    І.Г. Ступакова

Судді:                                                                                                                                А.І. Бітов

                                                                                                                                        О.В. Лук`янчук