ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

05 серпня 2025 року
м. Харків

справа №615/2106/24
провадження №22-ц/818/2745/25

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Грошевої О.Ю., Мальованого Ю.М., 

розглянувши у порядку ст.369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини за минулий період за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Павленко Марії Олександрівни на рішення Валківського районного суду Харківської області від 06 березня 2025 року, постановлене під головуванням судді Левченка А.М.,-
в с т а н о в и в:
У листопаді 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила стягнути з останнього на свою користь аліменти на утримання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за минулий період, щомісячно, починаючи стягнення з січня 2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 06 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Павленко Марія Олександрівна просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, не надав належної і вмотивованої оцінки аргументам та доказам, наданих позивачем. Вважає, що оскільки відповідач зник безвісті, вона не мала можливості отримувати належні аліменти для забезпечення рівня життя, фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У зв`язку з цим вважає, що у неї виникло право звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів за минулий період з 12.01.2023 року по моменту здійснення стягнення згідно виконавчого листа – 04.09.2024 року.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. За відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Крім того враховуючи наявність відомостей про безвісну відсутність відповідача за особливих обставин з 12.01.2023 року, судом не встановлено з його боку умислу на ухилення від надання утримання дитини з січня 2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Ков`язькою селищною радою Валківського району Харківської області від 11.10.2010 року, актовий запис №21.
Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 30.12.2011 року у справі №2006/2-636-11 розірвано шлюб між сторонами, зареєстрований 23.07.2010 року Баранівською сільською радою Валківського району Харківської області, актовий запис №02.
Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 22.10.2024 року у справі №615/1710/24, позов ОСОБА_1 – задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04.09.2024 до моменту досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Як на підставу позовних вимог,  ОСОБА_1  посилалася на те, що вона має неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , батьком якої є ОСОБА_2 . Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 30.12.2011 року по справі №2006/2-636/11 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 22.10.2024 року по справі №615/1710/24 стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини. Відповідач з грудня 2022 року не бере участі в утриманні спільної дитини, оскільки є зниклим безвісті за особливих обставин, був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 . Оскільки відповідач зник безвісті, позивач не мала можливості отримати належні аліменти для забезпечення рівня життя, фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, в зв`язку з цим у позивача виникло право звернутись до суду з позовною заявою про стягнення аліментів за минулий період - з 12.01.2023 року по день рішення суду по справі №615/1710/24 - 22.10.2024 року.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст. 8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст.141  СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.
Згідно ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Тлумачення ч. 2 ст. 191 СК України, свідчить про те, що при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів за минулий час позивач має довести наступні обставини:
- вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача протягом періоду, за який позивач просить стягнути аліменти;
- неможливість одержання аліментів у зв`язку з ухиленням відповідача у цей період від їх сплати.
Ухилення від сплати аліментів - це винна протиправна поведінка, тобто, свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини.
Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. На що неодноразово звертав увагу й Верховий Суд, зокрема, в постановах від 19 грудня 2019 у справі №635/6268/18; від 27 січня 2020 року у справі №672/198/19; від 29 січня 2020 року у справі №756/14483/18.
Постановою Верховного Суду від 18 травня 2020 року (справа №215/5867/17) сформовано правову позицію, про те, що частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині.
Аналогічні висновки містяться у поставі Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 235/101/21.
Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів за вказаний період, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.
Також під ухиленням від сплати аліментів у юридичній науці розуміють пряму відмову від надання утримання, а також різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів.
Колегія суддів зауважує, що обов`язок доказування у даній категорії справ покладено саме на позивача, отже, саме позивач має довести не лише факт направлення офіційних звернень, а факт умисного ухилення від виконання обов`язку по утриманню дітей після отримання відповідного звернення. Тобто, позивач має не лише підтвердити факт надіслання офіційного звернення про необхідність виконати обов`язок по утриманню дітей, а й факт отримання або відмову в отриманні такого звернення, що підтверджуватиме ухилення особи від виконання обов`язку.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не надано доказів, що нею вживались заходи для отримання аліментів протягом зазначеного строку, а наявність відомостей про безвісну відсутність відповідача за особливих обставин з 12.01.2023 року, не є достатньою підставою для задоволення вимог про стягнення аліментів за минулий час.
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Павленко Марії Олександрівни - залишити без задоволення.
Рішення Валківського районного суду Харківської області від 06 березня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді:                                                                   О.Ю. Грошева

Ю.М. Мальований