ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ 
"24" червня 2025 р.           Справа№ 910/2141/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Владимиренко С.В.
суддів:            Ходаківської І.П. 
          Демидової А.М. 

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 24.06.2025  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Компанія Заповіт»
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.04.2025 (повна ухвала складена 29.04.2025)
у справі №910/2141/25 (суддя Підченко Ю.О.)
за позовом Дочірнього підприємства «Компанія Заповіт»
до Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України
про визнання незаконним та скасування розпорядження,

ВСТАНОВИВ:

        Дочірнє підприємство «Компанія Заповіт» (далі за текстом - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі за текстом - відповідач) про визнання незаконним та скасування Розпорядження Адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 19.12.2024 №60/240-рп/к про початок розгляду справи за ознаками вчинення позивачем та фізичною особою-підприємцем Ковальчук Людмилою Олександрівною порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів, під час участі у процедурі закупівлі UA-2023-07-19-002066-a.
          В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що розпорядження відповідача є незаконним, прийнятим з порушенням норм процесуального та матеріального права, таким, що ґрунтується виключно на суб`єктивних висновках, що не відповідають дійсності, а зміст вказаних у ньому підстав не відповідають вимогам чинного законодавства України. 
           05.03.2025 позивачем сформовано та подано до Господарського суду міста Києва через підсистему «Електронний суд» заяву про забезпечення позову, яка зареєстрована судом 06.03.2025. 
          У заяві про забезпечення позову позивач просив суд заборонити відповідачу в особі будь-яких його органів, адміністративних колегій, посадових осіб, працівників та представників вчиняти будь-які дії, спрямовані на продовження розслідування ознак вчинення позивачем та фізичною особою-підприємцем Ковальчук Людмилою Олександрівною порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів, під час участі у процедурі закупівлі UA-2023-07-19-002066-a, яка проводилась Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України, у тому числі доручати збирання та аналіз доказів у справі Відділу досліджень і розслідувань в Житомирській області Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України по справі. 
          Заява мотивована тим, що у випадку невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти будь-які дії спрямовані на продовження розслідування до винесення рішення буде продовження порушення прав позивача, та ставитиме під загрозу ефективність захисту порушених прав позивача та їх належне відновлення у майбутньому, а також знівелює рішення суду у даній справі.   
          Господарський суд міста Києва ухвалою від 10.03.2025 прийняв заяву позивача про забезпечення позову по справі № 910/2141/25 до розгляду та викликав учасників справи у судове засідання призначене на 24.04.2025 на 11 год. 00 хв. 
          Господарський суд міста Києва від 24.04.2025 у справі №910/2141/25 відмовив у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.
          Відмовляючи позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що право суду зупинити будь-яким чином дію оскаржуваного розпорядження органу АМК за заявою, поданою суду відповідно до частини 5 статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» не передбачена спеціальним Законом та не може розглядатися як підстава для забезпечення позову в порядку приписів статей 136, 137 ГПК України. Позивач просить заборонити вчинення дій, які фактично становлять предмет оскарження у справі, отже, забезпечення позову у запропонований спосіб є тотожним задоволенню позовних вимог, що суперечить частині 11 статті 137 ГПК України.
          Крім того, позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить ефективний захист його прав або виконання майбутнього рішення суду. Саме лише посилання заявника на можливі ризики чи припущення не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.
          Не погодившись із прийнятою ухвалою суду першої інстанції, позивач звернувся до апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.04.2025 у справі №910/2141/25 та прийняти нову ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову.
          Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, оскільки не розглянув заяву про забезпечення позову у дводенний строк.
          Також позивач вказує на допущене судом першої інстанції порушення норм матеріального права, зокрема, частини 5 статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції». У випадку невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти будь-які дії спрямовані на продовження розслідування, ставиться під загрозу ефективність захисту порушених прав позивача та їх належне відновлення у майбутньому, а також знівелює рішення суду у даній справі.   
          Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2025 апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Компанія Заповіт» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.04.2025 у справі №910/2141/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 19.05.2025 апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Компанія Заповіт» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.04.2025 у справі №910/2141/25 залишив без руху. 
Після усунення позивачем недоліків апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 02.06.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства «Компанія Заповіт» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.04.2025 у справі №910/2141/25; розгляд апеляційної скарги призначив на 24.06.2025 о 13 год. 10 хв.
          Відповідач заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивача, посилаючись на правильність висновків суду першої інстанції та не доведення позивачем, що дія розпорядження відповідача створює істотні ризики порушення його прав, унеможливить виконання судового рішення у майбутньому або може стати підставою для майнових втрат для нього. Заява позивача про забезпечення позову ґрунтується на необґрунтованих припущеннях, а, отже, не відповідає критеріям, передбаченим статтею 137 ГПК України. 
          Вимога позивача у заяві про забезпечення позову про заборону відповідачу вчиняти дії в межах розгляду справи, яка розпочата на підставі оспорюваного розпорядження, фактично блокуватиме виконання відповідачем розпорядження №60/240-рп/к та заподіє перешкоди відповідачу у реалізації передбачених Законом України «Про Антимонопольний комітет України» повноважень та завдань. При цьому така вимога позивача є тотожною позовній вимозі, що суперечить положенню частини 11 статті 137 ГПК України. 
          Щодо порушень судом першої інстанції норм процесуального права, то, як зазначає відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, суд першої інстанції ухвалою від 10.03.2025, керуючись положеннями статті 140 ГПК України, вмотивовано призначив заяву позивача про забезпечення позову до розгляду у судовому засіданні з викликом учасників справи.       
          У судовому засіданні 24.06.2025 представник позивача підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, просила суд апеляційної інстанції її задовольнити, ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.04.2025 у справі №910/2141/25 скасувати та прийняти нову ухвалу, якою задовольнити заяву позивача про забезпечення позову. 
          Представник відповідача у судовому засіданні 24.06.2025 заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.04.2025 у справі №910/2141/25 залишити без змін. 
          Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 24.04.2025 у справі №910/2141/25, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступне.
Відповідно до статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Згідно із частиною 1 статті 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 4 статті 137 ГПК України). 
Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (частина 11 статті 137 ГПК України). 
Передумовою забезпечення позову є обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову, що гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову заявленим позивачем вимогам, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (заявника). Подібний правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 21.12.2021 у справі №910/10598/21.
Необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.
Адекватність заходу для забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати у результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. 
Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших учасників юридичної особи.
Для вирішення питання про наявність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову та вжиття відповідних заходів має значення правильне визначення предмета спору.
Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.
Під час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові від 07.12.2022 у справі №908/309/21.
Відповідно до частини 1 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Згідно із частинами 1-2 статті 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування             практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно із частиною 4  статті 11 ГПК України  суд застосовує при розгляді справ  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії», було зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Побідна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.05.2019 у справі № 911/1551/18.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи з тим, щоб забезпечити позивачу реальний та ефективний захист або поновлення порушених його прав (інтересів), якщо рішення буде прийняте на його користь, в тому числі задля забезпечення можливості захисту порушених прав в межах одного судового провадження без нових звернень до суду.
Тобто метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. Тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Кюблер проти Німеччини»).
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (постанови Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 910/18739/16, від 21.10.2021 у справі №910/20007/20).
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема, тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним із позовною вимогою, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17).
Законодавство не встановлює вичерпний перелік обставин, якими учасник справи вправі обґрунтовувати заяву про забезпечення позову. Відсутній також вичерпний перелік доказів, за допомогою яких можуть бути встановлені ці обставини.
Усталена практика Верховного Суду щодо застосування інституту забезпечення позову виходить з того, що у разі, коли спір є немайновим, тобто судове рішення у разі задоволення такого позову не вимагатиме його примусового виконання, не повинна досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а досліджується та оцінюється така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких позивач звернувся до суду, та те, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, Верховним судом у постановах Верховного Суду від 19.11.2020 у справі № 910/8225/20, від 13.01.2021 у справі № 910/9855/20, від 07.10.2021 у справі № 910/2287/21.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.
Вирішуючи питання щодо забезпечення позову, суд насамперед повинен з`ясувати зміст позовних вимог, а також правові підстави позову, оскільки суд, який не вирішує спір по суті, у будь-якому випадку не може застосувати такий захід забезпечення позову, який за змістом є тотожним задоволенню заявлених позовних вимог. Тобто, позов не може бути забезпечений таким способом, який фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом.
При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані на обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №914/2072/20).
Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 в справі №753/22860/17).
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом про визнання незаконним та скасування Розпорядження Адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 19.12.2024 №60/240-рп/к про початок розгляду справи за ознаками вчинення позивачем та фізичною особою-підприємцем Ковальчук Людмилою Олександрівною порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів, під час участі у процедурі закупівлі UA-2023-07-19-002066-a.
В процесі розгляду справи №910/2141/25 судом першої інстанції позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу в особі будь-яких його органів, адміністративних колегій, посадових осіб, працівників та представників вчиняти будь-які дії, спрямовані на продовження розслідування ознак вчинення позивачем та фізичною особою-підприємцем Ковальчук Людмилою Олександрівною порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів, під час участі у процедурі закупівлі UA-2023-07-19-002066-a, яка проводилась Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України, у тому числі доручати збирання та аналіз доказів у справі Відділу досліджень і розслідувань в Житомирській області Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України по справі. 
Обгрунтовуючи вимогу про необхідність забезпечення позову, позивач посилається на те, що у випадку невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти будь-які дії спрямовані на продовження розслідування до винесення рішення буде продовженням порушеннь прав позивача, та ставитиме під загрозу ефективність захисту порушених прав позивача та їх належне відновлення у майбутньому, а також знівелює рішення суду у даній справі.
За статтею 3 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині: 1) здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції;
2) контролю за концентрацією, узгодженими діями суб`єктів господарювання та дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції під час регулювання цін (тарифів) на товари, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій; 3) сприяння розвитку добросовісної конкуренції; 4) методичного забезпечення застосування законодавства про захист економічної конкуренції; 5) здійснення контролю щодо створення конкурентного середовища та захисту конкуренції у сфері публічних закупівель; 6) проведення моніторингу державної допомоги суб`єктам господарювання та здійснення контролю за допустимістю такої допомоги для конкуренції.     
          Відповідно до частин 1, 2 статті 35 Закону України «Про захист економічної конкуренції» розгляд справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції починається з прийняття розпорядження про початок розгляду справи та закінчується прийняттям рішення у справі.
При розгляді справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України: збирають і аналізують документи, висновки експертів, пояснення осіб, іншу інформацію, що є доказом у справі, та приймають рішення у справі в межах своїх повноважень; отримують пояснення осіб, які беруть участь у справі, або будь-яких осіб за їх клопотанням чи з власної ініціативи. 
          Як вже наголошувалось вище, позивач оскаржує розпорядження відповідача від 19.12.2024 №60/240-рп/к про початок розгляду справи за ознаками вчинення позивачем та фізичною особою-підприємцем Ковальчук Людмилою Олександрівною порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів, під час участі у процедурі закупівлі UA-2023-07-19-002066-a. 
          Водночас позивач просить суд забезпечити позов шляхом заборони відповідачу в особі будь-яких його органів, адміністративних колегій, посадових осіб, працівників та представників вчиняти будь-які дії, спрямовані на продовження розслідування ознак вчинення позивачем та фізичною особою-підприємцем Ковальчук Людмилою Олександрівною порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів, під час участі у процедурі закупівлі UA-2023-07-19-002066-a, яка проводилась Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України, у тому числі доручати збирання та аналіз доказів у справі Відділу досліджень і розслідувань в Житомирській області Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України по справі. 
          Тобто по суті зупинити дію розпорядження відповідача від 19.12.2024 №60/240-рп/к про початок розгляду справи.  
          Відповідно до частин 2, 5 статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» рішення, розпорядження Антимонопольного комітету України, адміністративної колегії Антимонопольного комітету України, державного уповноваженого Антимонопольного комітету України, передбачені частиною першою цієї статті, оскаржуються до господарського суду міста Києва. Рішення адміністративної колегії територіального відділення Антимонопольного комітету України оскаржуються до господарських судів Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя. 
          Незалежно від положень частини четвертої цієї статті, у разі наявності достатніх підстав, господарський суд може зупинити дію рішення органу Антимонопольного комітету України.
Верховний Суд у постанові від 11.11.2021 у справі №910/269/20 зазначив, що: - частина 5 статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» є спеціальною нормою, яка застосовується до правовідносин, що регулюються цим Законом і згідно з якою дія рішення органу АМКУ може бути зупинена господарським судом лише за наявності достатніх підстав. Право суду зупинити дію оскаржуваного рішення органу АМКУ за заявою, поданою суду відповідно до зазначеної норми Закону, не може розглядатися як самостійна та єдина підстава для забезпечення позову; - водночас забезпечення позову у такий спосіб призводить до продовження діяльності позивача/заявника на противагу рішенню, згідно з яким така діяльність визнана протиправною, а за своїми наслідками таке забезпечення позову є тотожним задоволенню заявлених позовних вимог, що не допускається положеннями частини 11 статті 137 ГПК України. Вказані вище правові висновки є сталими та неодноразово і послідовно висловлювалися Верховним Судом (постанови Верховного Суду від 22.08.2019 у справі № 916/492/19, від 14.11.2019 у справі № 914/938/19, від 15.06.2020 у справі № 910/13158/19, від 18.03.2021 у справі № 910/13451/20, від 29.11.2024 у справі № 922/2921/24).  
У поданій заяві про забезпечення позову позивачем наведено заходи, які свідчать про втручання у діяльність відповідача, визначену положеннями Закону України «Про Антимонопольний комітет України», його дискреційні повноваження, що, з урахуванням заявлених позивачем позовних вимог, є недопустимим.
Крім того, як слушно зауважив суд першої інстанції, позивач не навів достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких позивач звернувся до суду, та те, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.  
Щодо доводів позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки заява позивача про забезпечення позову не була розглянута у дводенний термін, то слід зазначити наступне. 
Відповідно до частини 1 статті 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи. У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін (частина 4 статті 140 ГПК України). 
Верховний Суд неодноразово вказував, що аналіз приписів частини 4 статті 140 ГПК України свідчить про те, що призначення розгляду заяви про забезпечення позову у судовому засіданні з викликом сторін є правом, а не обов`язком господарського суду (постанови Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 910/2795/20, від 11.07.2024 у справі № 914/1875/16 (914/345/24)).
Господарський суд міста Києва ухвалою від 10.03.2025 у справі №910/2141/25 про призначення до розгляду заяви позивача про забезпечення позову вказав на  необхідність виклику заявника (позивача) та відповідача для вирішення такої заяви, та надання позивачем додаткових доказів та пояснень на доведення обґрунтованості його вимог.
Отже, суд першої інстанції, керуючись положеннями частини 4 статті 140 ГПК України, в межах своїх дискреційних повноважень, призначив заяву позивача про забезпечення позову до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін.  
Відповідно до частини 3 статті 277 ГПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу (питання) розглянуто господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Порушення терміну розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову не може бути підставою для скасування правильного оскаржуваного судового рішення згідно абзацу 2 частини 2 статті 277 ГПК України. 
Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
За змістом статті 236 ГПК України (частини 1-5) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.  
Згідно із частиною 4  статті 11 ГПК   України  суд застосовує при розгляді справ        Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1        статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод        зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1        статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
У пункті 53 рішення ЄСПЛ ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Апеляційним господарським судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норми процесуального права, які підлягають застосуванню під час розгляду заяви про забезпечення позову.
З огляду на вищевикладене, відсутні підстави для задоволення заяви позивача про забезпечення позову. 
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що ухвала Господарського суду міста Києва від 24.04.2025 у справі №910/2141/25 прийнята з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм процесуального права, що регулюють питання вжиття заходів забезпечення позову, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає. 
Судовий збір за подання апеляційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладається на позивача.  
Керуючись статтями 129, 269,  270,    271,  275, 276,    281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Компанія Заповіт» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.04.2025 у справі №910/2141/25 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.04.2025 у справі №910/2141/25 залишити без змін.
3. Матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 19.03.2025 у справі №910/2141/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені у статтях 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.  
          Повна постанова складена та підписана суддями 30.06.2025. 

Головуючий суддя                                                            С.В. Владимиренко 

Судді                                                                                І.П. Ходаківська

                                                                                А.М. Демидова