ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/822/25	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/4571/23 Категорія: 310000000 	Демчик Р.В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       10 червня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л. 

секретар Любченко Т.М.

учасники справи: 
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 
представник позивача – адвокат Попова Інна Павлівна
відповідач (позивач за зустрічним позовом) – ОСОБА_2 
представники відповідача – адвокати Заволокін Олексій Олексійович, Бородійчук Марія Володимирівна
третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради

особа, що подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про визначення місця проживання дитини з матір`ю, -
в с т а н о в и в :

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.06.2021 року між ним та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який на момент звернення до суду із позовом не розірваний. У шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька – ОСОБА_3 .
Сторони проживають окремо, після фактичного припинення шлюбних відносин відповідачка продовжує проживати в тимчасово орендованому помешканні - однокімнатній квартирі, і в якій, крім неї проживають невідомі позивачу особи.
Відповідачка не працевлаштована, власних джерел доходу не має. Згоди щодо визначення місця проживання дитини між сторонами не досягнуто, у зв`язку з тим, що відповідачка намагається використовувати дитину з метою вирішення власних потреб.
У позивача наявні всі необхідні умови для життя, виховання, навчання та розвитку доньки, саме він забезпечує дитину він народження всім необхідним, займався влаштуванням дитини до дошкільного навчального закладу, може забезпечити доньку належними умовами проживання, всім необхідним для організації навчального процесу, розвитку та вихованням дитини в атмосфері любові і піклування.
Відповідачка в свою чергу не проявляє належної турботи та піклування про дитину, часто позивач спостерігав ситуацію, коли відповідачка з донькою до пізнього часу перебувала у громадських місцях, не забезпечуючи дитині необхідне харчування та сон. ОСОБА_2 не вживає заходів для забезпечення належних умов проживання дитини.
Оскільки сторони не можуть досягти згоди щодо визначення місця проживання доньки, позивач звернувся до суду із позовом з метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини.
Просив суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком – ОСОБА_1 , судові витрати покласти на відповідачку.
У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю та відібрання дитини.
Зустрічний позов обґрунтовує тим, що відповідно до договору оренди житлового приміщення ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . У квартирі створені належні умови для проживання, розвитку, виховання дитини та забезпечення інтересів своєї дитини.
До 09.07.2023 року вона з донькою ніколи не розлучались. З часу повномасштабного вторгнення рф на Україну, вона разом з донькою виїхали до Португалії. 8 місяців вони проживали на території іншої держави. За 8 місяців ОСОБА_1 надіслав лише 200 євро на дитину. Весь цей проміжок часу їй допомагали її рідні батьки.
ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 всі дитячі речі, чайник, кухонні прилади, дитяче ліжко, спортивний костюм який придбав їй позивач, так як він їй постійно погрожував і вона змушена була йому це все віддати. Це свідчить про те, що він не зміг придбати елементарні речі для доньки.
Відповідач самочинно, без її згоди, змінив місце проживання малолітньої дитини.
До 09.07.2023 року вона перебувала у декретній відпустці по догляду за донькою, тобто між ними попередньо було досягнута домовленість про те, що саме вона буде доглядати і виховувати доньку, а її колишній чоловік ходити на роботу. Це право гарантоване державою у вигляді надання допомоги у період перебування у декретній відпустці.
На сьогоднішній день існує небезпека для доньки, яка полягає у відсутності нормального піклування і виховання дитини, що підтверджується зайнятістю ОСОБА_1 на роботі і негайним влаштуванням в садочок доньку ОСОБА_4 .
Стверджувала, що донька ОСОБА_4 страждає через відсутність піклування та відсутність емоційної підтримки зі сторони матері. Дуже часто коли вона після того як відвідує доньку вимушена йти, вона починає плакати і не відпускає її з рук. Це все психотравмуючі чинники як для неї так і для доньки.
На даний час дитина проживає з батьком та останній не має бажання добровільно передати дитину матері, а тому є всі наявні підстави для задоволення позову в частині вимог про відібрання дитини від батька та передання її матері.
Просила суд зобов`язати Службу у справах дітей Черкаської міської ради надати до суду висновок щодо розв`язання спору відповідно до вимог ч. 5 ст. 19 СК України; визначити місцем проживання малолітньої дочки, ОСОБА_5 , разом з матір`ю ОСОБА_2 ,; відібрати дитину від батька – ОСОБА_1 та передати, матері ОСОБА_2 ; допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини від батька і передання дитини матері; судові витрати покласти на позивача. 
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 лютого 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком - відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю – задоволено.
Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю – ОСОБА_2 .
Ухвалено відібрати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у батька – ОСОБА_1 . Повернути малолітню дитину ОСОБА_3 , матері – ОСОБА_2 , за її місцем проживання.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1073,60 грн. витрат, пов`язаних із сплатою судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги первісного позову та визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 разом з батьком ОСОБА_1 , в задоволенні зустрічного позову відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими. Висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.
Зазначає, що розгляд справи тривав понад 1 рік і 7 місяців, за час розгляду справи змінювалися деякі обставини, виникали нові, про що вказують матеріали справи, надавався значний обсяг доказів. Проте, в порушення норм процесуального права суд першої інстанції вибірково зазначив в оскаржуваному рішенні докази, лише деяким з них надав оцінку, при цьому, докази що мають суттєве значення для справи в рішенні суду першої інстанції не вказані взагалі, не зважаючи на те, що вони досліджувались під час розгляду справи.
Суд першої інстанції не надав оцінку тим доказам, що позивач від народження піклувався про свою доньку, завжди був присутній у її житті, забезпечував всім необхідним, що між донькою і батьком склався міцний емоційний зв`язок, який підтверджували свідки, висновки психологічного дослідження, про що зазначено в актах оцінки рівня безпеки дитини, які складалися комісіями за місцем проживання позивача, та визнавала відповідач під час розгляду справи, яка в судових засіданням повідомляла, що дитина більше прив`язана до батька.
Також, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не надав оцінку тим обставинам, що відповідач не приймає участь в утриманні дитини, що не заперечувалось нею під час розгляду справи, з дитиною вона бачиться декілька разів на тиждень по декілька годин, посилаючись на зайнятість на роботі.
Відповідачка кілька разів зверталась до служби в справах дітей Черкаської міської ради, поліції, різних органів державної влади, було навіть звернення до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, де відповідач вказував неправдиву інформацію, що її дитина перебуває в поганому стані, брудна, не доглянута, в синцях, подряпинах. Копії вказаних звернень наявні в матеріалах справи, були досліджені під час розгляду справи, проте про них також не вказано в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.
Згідно висновку психолога стан дитини стабільний, дитина чітко проявляє довіру до батька, очікуючи схвалення та тактильності, у вигляді обіймів, що говорить про позитивне відношення в родині батька. Суд першої інстанції не надав оцінку вказаному доказу та не вказав про його наявність взагалі.
Крім того, судом було встановлено, що відповідачка повідомляла суду неправдиву інформацію щодо місця свого проживання, проте в оскаржуваному рішенні судом не зазначено про такі обставини.29.02.2024 року сторони перебували на записі програми «Говорить вся країна», де вони пройшли дослідження за допомогою поліграфу, за результатами дослідження було встановлено, що позивач не використовує дитину з метою ухилення від мобілізації, а також встановлено, що відповідачка має намір вивезти дитину за межі території України на постійне проживання, щоб позивач не мав можливості бачитись з дитиною. 
Відбулися зустрічі сторін та їх представників з метою обговорення умов мирової угоди, проте відповідачкою та її представником не було запропоновано жодних умов, а на запропоновані позивачем умови вони не погоджувалися.
Задовольняючи вимогу про відібрання малолітньої дитини у батька, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що 09.07.2023 року батько дитини ОСОБА_1 самостійно, без погодження з матір`ю змінив місце проживання дитини, визначене законом, шляхом її викрадення. Проте, в даній справі станом на 09.07.2023 року було відсутнє рішення суду чи органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , отже до даних спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 162 СК України, що дає обґрунтовані підстави для висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права в частині задоволення позовної вимоги за зустрічним позовом про відібрання дитини.
Позивач протягом тривалого розгляду справи судом першої інстанції довів, що він здатен створити для дитини стабільні належні умови проживання, займатися її вихованням та розвитком, забезпечувати всім необхідним, створювати якнайкращі умови для дитини. 
Вказує, що роль матері в житті доньки важлива, і тому ніколи не перешкоджав їхньому спілкуванню, лише просив змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо належного догляду за дитиною. 
Представник ОСОБА_2 – адвокат Бородійчук М.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду від 28 лютого 2025 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Зазначає, що всі доводи викладені в апеляційній скарзі є абсолютно надуманими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справ.
ОСОБА_1 вчиняє перешкоди у спілкуванні з дитиною виключно з особистого ставлення до колишньої жінки, в силу того що ОСОБА_6 перша подала на розлучення, ОСОБА_1 забрав дитину у матері.
Умисними діями батька дитину фізично та морально відчужують від матері, намагаючись створити передумови, щоб дитина її забула. ОСОБА_1 чинить активні та пасивні перешкоди в особистому спілкуванні матері з дочкою через заборону прогулянок в парках, розважальних закладах, на спортивних майданчиках або за місцем проживання матері. 
Отже, апеляційна скарга не містить аргументованих доказів порушення судом першої інстанції норм матеріально та процесуального права та зводиться виключно до незгоди із самим рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам.
Відмовляючи в задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічну вимогу про визначення місця проживання ОСОБА_5 разом з матір`ю ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що після припинення сторонами фактичних шлюбних відносин, малолітня донька, за погодженням між сторонами, продовжувала проживати разом із матір`ю на орендованій квартирі, в якій знаходилися дитячі речі та предмети побуту. Разом з тим, 09.07.2023 року батько дитини – ОСОБА_1 самостійно, без погодження з матір`ю змінив місце проживання дитини. Суд врахувавши, що сторони мають рівні права щодо виховання та розвитку дитини, проте за ситуації, що фактично склалася - перебування сторін у неприязнених стосунках, виходячи з якнайкращих інтересів доньки сторін, суд прийшов до висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідатиме найважливішим інтересам малолітньої дитини – ОСОБА_3 .
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом.
Водночас розлучення має відбутися таким чином, щоб батько і матір як і раніше співпрацювали при виконанні батьківських обов`язків.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
З матеріалів справи вбачається, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . Її батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.12, т.1).
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.07.2023 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.
Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади від 20.06.2023 року, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 , з 30.11.2021 року є АДРЕСА_2 , яке співпадає з зареєстрованим місцем проживання позивача (а.с.13-14, т.1).
Вказаний житловий будинок належить на праві власності матері позивача – ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (а.с. 66, т.1).
Судом першої інстанції встановлено, що на момент розгляду справи неповнолітня дитина ОСОБА_3 проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_2 .
20.07.2023 року ОСОБА_2 звернулася до Служби у справах дітей Черкаської міської ради з заявою, в якій зазначила що 09.07.2023 року її чоловік ОСОБА_1 , з яким на даний час відбувається процес розлучення, насильно, виражаючись в її адресу, при малолітній спільній донці – ОСОБА_3 , нецензурною лайкою забрав останню (а.с. 72, т. 1).
25.07.2023 року Службою у справах дітей Черкаської міської ради, на підставі заяви ОСОБА_2 були обстежені умови проживання малолітньої ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 , про що був складений акт обстеження умов проживання.
Відповідно до акту обстеження, умови проживання задовільні. Малолітня разом з батьком займає кімнату. Для дитини облаштоване спальне місце, в наявності іграшки з урахуванням вікових потреб дитини. Умови проживання родини задовільні, моральний клімат в родині позитивний, дитина адекватно реагує на членів родини, радо зустріла членів комісії (а.с. 74-75 т. 1).
Отже, між сторонами виник спір щодо визначення місця проживання малолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до довідки дошкільного навчального закладу (ясла-садок) комбінованого типу №5 «Червона гвоздика» від 10.07.2023 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зарахована (наказ №133 від 29.05.2023 року) та відвідує дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) ) комбінованого типу №5 «Червона гвоздика» (а.с.16, т.1).
Згідно довідки про доходи від 11.07.2023 року, ОСОБА_1 займає посаду вантажника в ПАТ «Черкасиобленерго», та його дохід в період з січня 2023 року по липень 2023 року становить 143865 грн (а.с. 17, т.1).
Як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_2 з 04.04.2023 року прийнята на посаду менеджера із збуту ПП «КФ «Шарлотт» (а.с. 55, т.2).
Відповідно довідки про доходи від 01.02.2024 року, ОСОБА_2 займає посаду менеджера зі збуту ПП «КФ «Шарлотт», та її дохід в період з квітня 2023 року по грудень 2023 року становить 53664 грн. (а.с. 56, т.2).
Відповідно до довідки ГУДПС у Черкаській області від 19.03.2024 року про доходи ОСОБА_2 за період з 1 кварталу 2023 року по 4 квартал 2023 року, з якої вбачається, що ОСОБА_2 отримувала соціальні виплати в Департаменті соціальної політики Черкаської міської ради та заробітну плату в ПП «КФ «Шарлотт» (а.с.111-116, т.2).
Згідно листа ПАТ «Черкасиобленерго» від 19.03.2024 року, ОСОБА_1 у трудових відносинах з ПАТ «Черкасиобенерго» станом на 19.03.2024 року не перебуває (а.с. 168, т.2).
Як вбачається з протоколу прийняття усної заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 09.07.2023 року, ОСОБА_2 09.07.2023 року о 23.34 год. звернулася до Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області та повідомила про те, що 09.07.2023 року о 22:00 год. за адресою: АДРЕСА_3 прийшов чоловік ОСОБА_1 , з яким вони разом не проживають, та без згоди забрав спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (а.с. 157, т.1).
Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24.08.2023 року, яка постановою Черкаського апеляційного суду від 06.10.2023 року залишена без змін, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення. передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Як встановлено судом, 09.07.2023 року близько 22.00 год. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою АДРЕСА_3 , вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_2 , а саме: словесно її ображав нецензурними словами, штовхав та хапав за руки. (а.с. 218-222, т.1).
Постановою Черкаського апеляційного суду від 27.11.2023 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, а провадження у справі закрите на підставі ст. 38 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. З постанови вбачається, що ОСОБА_1 , 24.07.2023 року та 28.07.2023 року вчинив фізичне та психологічне насильство відносного ОСОБА_2 (а.с. 195-203, т.1).
При дослідженні відеозаписів від 18.08.2023 року та 19.10.2023 року, які надав позивач ОСОБА_1 , суд першої інстанції звернув увагу на те, що з наданих відеозаписів не вбачається, що відповідач має право вільно, на власний розсуд, за визначеним нею місцем, спілкуватися з малолітньою дитиною та приймати участь в її вихованні, без присутності інших осіб.
Також судом першої інстанції був досліджений відеозапис, який був наданий відповідачкою ОСОБА_2 , де зафіксовано спілкування малолітньої ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_2 за місцем проживання ОСОБА_1 . Між донькою та матір`ю налагоджений психоемоційний зв`язок, дитина радіє присутності матері та бавиться з нею.
Відповідно до висновку психологічного дослідження від 04.01.2024 року, складеного психологом ОСОБА_8 , вихований потенціал батька можна оцінити як належний, так як батько створив для дитини комфортні умови, задовольняє всі потреби дитини. Нині рекомендовано проживання дитини з батьком. Зустріч з матір`ю бажано проводити у присутності батька дитини та за бажанням дитини (а.с. 85, т.1).
Суд першої інстанції даний доказ визнав не належним та недопустимим, оскільки одним із засобів доказування є не висновок дослідження, а висновок експерта. Відповідно до ч. 1 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Крім того відсутні докази, що ОСОБА_8 є сертифікованим експертом та має право проводити психологічні дослідження.
Також був досліджений висновок експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи №2023/09/01 від 12.09.2023 року, який складений судовим експертом Мамалигою В.В., де вказано, що у під експертної ОСОБА_2 є зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості і виникли внаслідок впливу певних обставин. (чоловік ОСОБА_2 силоміць забрав у неї малолітню дитину, повністю ізолював матір від доньки, та фактично без рішення суду позбавив її материнських прав та обов`язків) (а.с. 82-98, т. 2).
Суд першої інстанції вірно зазначив, що вказаний доказ є неналежним, оскільки він не містить інформації про те, що вказаний висновок підготовлений для подачі для суду.
Відповідно до п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 передбачено, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.
Згідно положень ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Як вбачається із висновку Органу опіки та піклування м. Черкаси від 06.03.2024 року №1860-01-21, зазначено, що орган опіки та піклування м. Черкаси, з огляду на рівні права батьків щодо дитини, встановив, що як батько, так і мати дитини належним чином ставляться до виконання своїх батьківських обов`язків, позитивно характеризуються, не зловживають спиртними напоями чи наркотичними засобами, матеріально забезпечені та створили належні умови для виховання розвитку дитини, мають належний батьківський потенціал, у той же час між ними існує конфлікт та неприязні стосунки.
Вирішуючи спір між батьком та матір`ю відносно дитини, орган опіки піклування м. Черкаси повинен діяти в якнайкращих інтересах дитини, зберегти її зв`язки із сім`єю, забезпечити її розвиток у безпечному та спокійному середовищі. Враховано ступінь участі обох батьків у вихованні дитини. Крім цього, кожен з батьків довів, що проживання дитини з ним буде повідати якнайкращим інтересам дитини.
Також, Орган опіки та піклування м. Черкаси вказав, що не може визначити пріоритетність одного з батьків для встановлення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 (а.с. 67-70, т.2).
Суд першої інстанції звернув увагу на те, що висновок органу опіки і піклування має рекомендаційний характер, не є обов`язковим для суду та оцінюється у сукупності з іншими доказами у справі.
Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітньої дочки сторін  ОСОБА_5  з матір`ю з огляду на те, що батько, хоча й належним чином займається вихованням та утриманням дитини, однак із-за ситуації, що фактично склалася - перебування сторін у неприязних стосунках, перешкоджаючи ОСОБА_2 у спілкуванні із дочкою, позбавляє її як належної опіки і виховання з боку матері, так і порушує їх право на прямі контакти, що суперечить найкращим інтересам дитини.
Щодо доводів ОСОБА_1 про відсутність житла ОСОБА_2 .
Верховний суд неодноразово звертав увагу, що відсутність у позивачки у власності житла не може бути безумовною підставою для відмови у визначенні місця проживання дитини з матір`ю, за відсутності доказів, які свідчили про неналежне ставлення матері до виконання своїх батьківських обов`язків (Постанова ВС від 03.03.2021 року справа № 753/19921/19-ц)
Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Та обставина, що один із батьків не має власного житла, а користується орендним приміщенням для проживання не є такою, що унеможливлює визначити місце проживання дітей із ним.
Крім того, перебування ОСОБА_2 на лікуванні в неврологічному відділенні не може бути підставою для відмови у визначенні місця проживання малолітньої дитини разом із нею.
Щодо вимоги за зустрічним позовом про відібрання дитини, колегія суддів зазначає наступне.
Посилання заявника на те, що на час розгляду вказаної справи місце проживання ОСОБА_5 не було встановлено ані судом, ані органом опіки та піклування, а тому вимога про відібрання дитини на підставі частини першої статті 162 СК України є передчасною та задоволенню не підлягає, відхиляються колегією суддів з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що після припинення сторонами фактичних шлюбних відносин у квітні 2023 року, малолітня донька, за домовленістю між сторонами продовжувала проживати разом із матір`ю на орендованій квартирі, в якій знаходилися дитячі речі та предмети побуту.
09.07.2023 року батько дитини – ОСОБА_1 самостійно, без погодження з матір`ю змінив місце проживання дитини, шляхом її викрадення.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Відповідно до вимог частини першої статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
У СК України є прогалина та відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників сімейних відносин для випадку, коли один з батьків змінив без згоди іншого з батьків місце проживання дитини до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання її не змінював. Подібною нормою є стаття 162 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону. Очевидно, що позбавлення матері (батька) права ініціювати позов про відібрання дитини, у разі коли один із батьків змінив місце проживання до ухвалення рішення про визначення місця проживання, суперечить принципу розумності та справедливості.
Мати (батько) має право на пред`явлення позову про відібрання дитини, у разі коли один з батьків змінив без згоди іншого з батьків місце її проживання до ухвалення рішення про визначення місця проживання, згідно зі статтею 162 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 не спростовано посилань ОСОБА_2 щодо перешкоджання у спілкуванні із дочкою, матеріали справи містять докази незабезпечення побачень між матір`ю та дитиною, що суперечить сімейним цінностям, оскільки така поведінка ОСОБА_1 руйнує зв`язки дитини із своєю сім`єю, до якої належить як батько, так і матір. 
В зв`язку з вищевикладеним суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у батька ОСОБА_1 та повернути її матері ОСОБА_2 , за її місцем проживання.
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, вірно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та їм надана відповідна правова оцінка, з якою погоджується апеляційний суд.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 лютого 2025 року – залишити без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, 

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 лютого 2025 року – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді