ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 р. 	Справа № 520/34455/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Бегунца А.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.04.2025, головуючий суддя І інстанції: Ширант А.А., м. Харків по справі № 520/34455/24
за позовом    ОСОБА_1  
до   Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області ,   Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві  
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом, в якому просила:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, які полягають у відмові в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» позивачу, через неврахування до трудового стажу періоди роботи на державній службі по трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 06.07.1983;
- зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві врахувати всі періоди роботи, згідно записів в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 06.07.1983 та призначити пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» позивачу;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області та Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок на користь позивача.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.04.2025 частково задоволено позов.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, яка полягає непризначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 , через неврахування до її трудового стажу періодів роботи на державній службі згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 06.07.1983.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до трудового стажу ОСОБА_1 періоди роботи на державній службі згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 06.07.1983 (з 10.12.1999 по 30.05.2024) та призначити пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 .
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області судові витрати у розмірі 1211,20 гривень 20 коп.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади, державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), у такої особи зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Зауважує, що основним критерієм, за яким визначається можливість зарахування періоду роботи на посаді державного службовця до стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, є встановлення за займаною посадою відповідного рангу.
Вказує, що розглянувши надані позивачем документи встановлено, що згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 06.07.1983, до посади державних службовців на яких працювала ОСОБА_1 відносяться періоди з 23.11.2006 по 01.05.2016, що становить 09 років 07 місяців. У зв`язку із зазначеним, ОСОБА_1 відмовлено у переході на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу», оскільки відсутній стаж державного службовці (20 років).
Крім того, вказує, що реалізація суб`єктами публічної адміністрації своїх повноважень, які є законодавчо визначеними, що випливає з положень частини другої статті 19 Конституції України, здійснюється в межах відповідної законної дискреції. Таким чином будь-яка вимога до Головного управління про зобов`язання зарахувати стаж чи призначити та виплатити пенсію є необґрунтованою, в якій слід відмовити.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Відповідно до ч.1 ст. 308, п.3 ч.1 ст. 311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач 05.06.2024 звернулась до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою щодо переходу з пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком згідно Закону України "Про державну службу".
У результаті розгляду заяви позивачки Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області прийнято рішення № 26254005579 від 12.06.2025, яким позивачу відмовлено у переведенні з пенсії за віком призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком відповідно до Закону України “Про державну службу”. 
Так, в оскаржуваному рішенні зазначено, що згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 06.07.1983, до посади державних службовців на яких працювала позивач відносяться періоди з 23.11.2006 по 01.05.2016, що становить 9 років 7 місяців. Оскільки відсутній стаж державного службовця (20 років), позивачу відмовлено у переході на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу».
Згідно з даними трудової книжки серія НОМЕР_3 від 06.07.1983 - п.25 - в період з 10.12.1999 по 21.11.2006 позивач перебувала на військовій службі в органах безпеки, а за період роботи з 23.11.2006 по 30.05.2024 - п.п.26-32 - на державній службі в органах Служби безпеки України, під час якої позивачу 23.11.2006 присвоєно 11 ранг державної служби, 08.12.2008 - присвоєно 10 ранг державної служби, 30.12.2010 - присвоєно 9 ранг державної служби, 01.05.2016 - присвоєно 8 ранг державної служби, 01.05.2019 - присвоєно 7 ранг державної служби, 04.08.2022 - присвоєно 6 ранг державної служби.
Позивач, не погодившись із вищевказаним рішенням, звернулась до суду з даним позовом.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що до посад державних службовців на яких працювала позивач відносяться періоди з 10.12.1999 по 21.11.2006 та з 23.11.2006 по 30.05.2024, що становить 24 роки 5 місяців 18 днів, а не 9 років 7 місяців, як зазначає відповідач у спірному рішенні.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами п.6 ч.1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту - Закон № 1058-IV).
За змістом пункту 1 ч.1 ст. 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
За приписами ч.1 ст. 9 Закону № 1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Частиною 1 ст. 10 Закону № 1058-IV передбачено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Право на пенсійне забезпечення державних службовців визначено Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 899-VІІІ, який набув чинності 01.05.2016 (далі по тексту – Закон № 889-VIII).
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII, втратив чинність Закон № 3723-XII, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.
Пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII визначено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
У відповідності до ст. 37 Закону № 3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
З аналізу вищевказаного  вбачається, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону № 3723ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Постановою Кабінету Міністрів України № 622 від 14.09.2016 затверджено Порядок призначення пенсій деяким категоріям осіб (далі по тексту - Порядок № 622).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 622 згідно з пунктами 10 і 12 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 10 грудня 2015 р. № 889-VIII «Про державну службу» на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 р. № 3723-XII «Про державну службу» мають право особи, які на день набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 р. № 889-VIII «Про державну службу»:
- мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України;
- займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України.
Пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права, в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
За бажанням осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, і які на момент виходу на пенсію не перебувають на державній службі, розмір зазначених в абзацах третьому - п`ятому цього пункту виплат визначається в середніх розмірах відносно визначених законодавством таких виплат за місяць, що передує місяцю звернення за призначенням пенсії, але не раніше травня 2016 р., за відповідною (прирівняною) посадою (посадами) за останнім місцем роботи на державній службі (п.4 Порядку № 622).
Згідно з п.5 Порядку № 622 форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення пенсії державним службовцям, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із Мінсоцполітики.
Форми довідок про заробітну плату для призначення згідно з пунктами 10 і 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» пенсії відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-XII «Про державну службу», затверджені Постановою № 1-3.
Такими довідками є: про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років); про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією); про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби.
Спірним у даній справі є питання наявності правових підстав для переведення позивачки з пенсії за віком, призначеної в порядку Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».
Судовим розглядом встановлено, що позивач з 23.11.2006 по 30.05.2024 перебувала на посаді головного спеціаліста в Службі безпеки України, під час якої позивачу 23.11.2006 присвоєно 11 ранг державної служби, 08.12.2008 - присвоєно 10 ранг державної служби, 30.12.2010 - присвоєно 9 ранг державної служби, 01.05.2016 - присвоєно 8 ранг державної служби, 01.05.2019 - присвоєно 7 ранг державної служби, 04.08.2022 - присвоєно 6 ранг державної служби, що підтверджується записами з трудової книжки серії НОМЕР_1 .
Як вбачається з довідки Військової частини НОМЕР_4 від 03.06.2024 № 92 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця, позивачу встановлена надбавка за вислугу років у розмірі 30% за стаж державної служби 24 роки.
Таким чином, позивачка мала понад 20 років стажу державної служби, оскільки Порядок № 622 не передбачає, що для обчислення заробітної плати при призначенні пенсії державного службовця необхідним є наявність 20 і більше років стажу державного службовця саме станом на 01.05.2016.
Відповідач, відмовляючи в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» посилався на недостатність страхового стажу держслужбовця позивача, який повинен бути не менше ніж 20 років, зазначаючи, що страховий стаж позивача складає 9 років 7 місяців, не зараховуючи при цьому до стажу державної служби період проходження військової служби в органах безпеки з 10.12.1999 по 21.11.2006 та роботу на посаді головного спеціаліста в органах Служби безпеки України з 01.05.2016 по 30.05.2024.
Таким чином, спірним у цій справі є питання зарахування до стажу державної служби позивача період проходження військової служби в органах безпеки з 10.12.1999 по 21.11.2006 та робота на посаді головного спеціаліста в органах Служби безпеки України з 01.05.2016 по 30.05.2024.
Стосовно періоду проходження військової служби в органах безпеки з 10.12.1999 по 21.11.2006, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року № 229, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом № 889-VIII обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII.
Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII передбачено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 № 283 (чинний до 01.05.2016, тобто в період роботи позивача на державній службі) визначались посади і органи, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби.
Пунктом 3 вказаного Порядку передбачено, що до стажу державної служби включається також час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ визначено, що час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Таким чином, період військової служби позивача в органах безпеки з 10.12.1999 по 21.11.2006 підлягає зарахуванню до стажу державної служби позивача, в тому числі для призначення пенсії за віком на підставі статті 37 Закону № 3723-XII.
Щодо незарахування до стажу державної служби періоду роботи на посаді головного спеціаліста в органах Служби безпеки України з 01.05.2016 по 30.05.2024, колегія суддів зазначає, що 30.05.2024 Військовою частиною НОМЕР_4 видано позивачу довідку № 92 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією) (а.с. 36) та довідку № 92 від 03.06.2024 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) (а.с. 38).
Вказані довідки складені за формою, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2017 № 1-3 Про форми довідок про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям.
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що відповідно до абзацу шостого пункту 4 Порядку № 622 розмір пенсії позивача повинен визначатися в середніх розмірах відносно визначених законодавством таких виплат за місяць, що передує місяцю звернення за призначенням пенсії, але не раніше травня 2016 р., за відповідною (прирівняною) посадою (посадами) за останнім місцем роботи на державній службі, тобто за травень 2024 року, що і було здійснено відповідачем шляхом видачі довідки від 03.06.2024.
Разом з тим, при винесенні оскаржуваного рішення від 12.06.2024, ГУ ПФУ в Харківській області протиправно не було враховано наявність у позивача права на призначення пенсії відповідно до п. п. 10, 12 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889-VIII та ст. 37 Закону № 3723-ХІІ.
З урахуванням наведеного вище, доводи апеляційної скарги відповідача про правомірність відмови позивачці у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» у зв`язку з відсутністю стажу державного службовця (20 років), є безпідставними.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до посад державних службовців на яких працювала позивач відносяться періоди з 10.12.1999 по 21.11.2006 та з 23.11.2006 по 30.05.2024, що становить 24 роки 5 місяців 18 днів, а не 9 років 7 місяців, як зазначає відповідач у спірному рішенні та що оскаржуване рішення не містить мотивів не врахування періодів позивача, отже взагалі є невмотивованим та необґрунтованим, тобто таким, що не враховує будь яких обставин, і ще з цих підстав не відповідає вимогам ст. 2 КАС України.
Стосовно дискреційних повноважень, суд зазначає наступне.
У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право глави держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуду рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.
На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону державний орган може приймати різні рішення.
Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності не безпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).
Отже, ефективний засіб правового захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.
За унормуванням п. 7 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
За приписами ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
На підставі викладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, яка полягає непризначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» позивачу, через неврахування до трудового стажу періоди роботи на державній службі по трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 06.07.1983 є протиправною, не відповідає вимогам ст. 2 КАС України, а тому позовні вимоги є обґрунтованими. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до трудового стажу позивачу періоди роботи на державній службі по трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 06.07.1983 для чого необхідно зобов`язати відповідача прийняти рішення про призначення пенсії.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно з частинами першою - четвертою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.04.2025 по справі № 520/34455/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.А. Калиновський 	
Судді	   	В.Б. Русанова    А.О. Бегунц