ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 липня 2025 року
м. Київ
справа № 990/171/24
провадження № 11-146заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Кривенди О. В., 
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємця А. А., Короля В. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Стрелець Т. Г., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А., Шевцової Н. В.
розглянула в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії
за апеляційною скаргою ВККС на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2025 року (судді Желтобрюх І. Л., Білоус О. В., Блажівська Н. Є., Шишов О. О., Яковенко М. М.) та
ВСТАНОВИЛА:
1.           У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до ВККС, у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення ВККС від 23 квітня 2024 року № 449/дс-24, яким відмовлено в наданні рекомендації про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області (Спірне рішення);
- зобов`язати ВККС провести повторну співбесіду із ОСОБА_1 як з переможцем конкурсу на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23.
2.           На обґрунтування позовних вимог зазначив, що наведені в Спірному рішенні мотиви стосовно набуття ним 25 листопада 2014 року права власності на земельну ділянку, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки в ході проведення співбесіди ВККС зв`язку між виконанням позивачем функцій держави та одержанням подарунка не встановила, а висновків про недотримання ОСОБА_1 вимог антикорупційного законодавства дійшла на підставі статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі - Закон № 1700-VII), який застосуванню не підлягав.
3.           Зазначав і про те, що він повідомив достовірні відомості щодо майнових прав членів своєї сім`ї, зокрема, щодо підстав набуття його дружиною права власності на квартиру, оскільки договір купівлі-продажу майнових прав, укладений з його дружиною, є чинним, ніким не оспорювався та судом не визнавався недійсним, до того ж Комісія не наділена повноваженнями надавати оцінку законності укладення такого договору. Спосіб оформлення майнових прав, який був застосований сторонами договору, не впливає на достовірність відомостей, повідомлених позивачем Комісії. Крім того, ОСОБА_1 не був стороною вказаного правочину і не міг вплинути на його документальне оформлення.
4.           Також позивач наголошував, що висновок ВККС про неналежне декларування автомобіля, який набула у власність його дружина, не відповідає дійсності, оскільки автомобіль відображений у деклараціях за 2022-2023 роки.
5.           Відповідач у відзиві на позовну заяву просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на правомірність Спірного рішення, яке, з його погляду, містить посилання на підстави і мотиви його ухвалення та обґрунтування обставин, за наявності яких у Комісії виник обґрунтований сумнів щодо відповідності позивача критеріям доброчесності.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
6.           Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 06 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задовольнив. Визнав протиправним та скасував Спірне рішення; зобов`язав ВККС провести повторну співбесіду із ОСОБА_1 як з переможцем конкурсу на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, оголошеного рішенням ВККС від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23.
7.           Суд першої інстанції виходив з того, що, приймаючи Спірне рішення, Комісія по-іншому оцінила обставини життя позивача, аніж в її ж рішенні від 12 червня 2018 року № 264/дс-18 щодо відповідності позивача встановленим Законом України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402?VIII) вимогам до кандидата на посаду судді (щодо обставин, які виникли до початку участі ОСОБА_1 в доборі кандидатів на посаду судді, оголошеного рішенням Комісії від 03 квітня 2017 року), не зазначивши достатніх фактичних підстав на обґрунтування такого свого висновку.
8.           Цей суд серед іншого зауважив, що після проходження спеціальної перевірки кандидата на посаду судді та прийняття ВККС рішення від 12 червня 2018 року № 264/дс-18 щодо відповідності встановленим Законом № 1402-VIII вимогам до кандидата на посаду судді у позивача виникли обґрунтовані сподівання на те, що він після успішного проходження кваліфікаційного іспиту та зайняття першого місця в рейтингу учасників на посади суддів отримає рекомендацію Комісії про призначення на посаду судді відповідного суду, позаяк обставини його життя, які виникли до 2017 року, не будуть переоцінені ВККС в інший спосіб.
Крім того, ухвалюючи рішення від 29 вересня 2017 року № 403/дс-17, Комісія також не встановила обставин, які можуть свідчити про наявність підстав для відмови ОСОБА_1 в допуску до участі в доборі кандидатів на посаду судді.
9.           Це, на думку суду першої інстанції, свідчить про те, що ВККС діяла непослідовно і непередбачувано, неодноразово підтвердивши сподівання позивача на подальшу участь у конкурсі та зрештою змінивши свою оцінку таких обставин без достатніх об`єктивних причин і належних обґрунтувань.
10.         Щодо обставин набуття позивачем 25 листопада 2014 року права власності на земельну ділянку шляхом укладення договору дарування, отриману ним у рахунок погашення боргу особи перед його померлим батьком, на підставі яких Комісія серед іншого дійшла висновку про відмову ОСОБА_1 в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виснував, що ОСОБА_1 виконав вимоги закону щодо необхідності декларування набуття права власності на земельну ділянку, а порушення позивачем вимог Закону № 1700?VII, про яке зазначає Комісія, не встановлено уповноваженим органом у визначений законом спосіб і не може слугувати підставою для негативної оцінки участі в конкурсі після того, як неодноразово було інакше оцінено цією ж Комісією в межах процедури добору і органами прокуратури в межах перевірки доброчесності діючого працівника.
11.         Стосовно зазначення в Спірному рішенні про наявність обґрунтованого сумніву щодо повідомлення ОСОБА_1 достовірних відомостей про майнові права члена своєї сім`ї суд першої інстанції наголосив, що позивач не був стороною правочинів, укладених між його дружиною та її матір`ю щодо квартири загальною площею 68,69 кв. м, а його обов`язком було своєчасне відображення у своїй декларації фактичних відомостей про об`єкти нерухомості, що належать, зокрема, членам його сім`ї на праві приватної власності, незалежно від форми укладення правочину, внаслідок якого набуте таке право.
12.        Указаний обов`язок позивач виконав шляхом відображення в декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2022 рік у розділі 3 (об`єкти нерухомості).
13.        Висновки Комісії про недостовірність таких договорів (пункт 45 оскаржуваного рішення) є радше умовиводом його членів, заснованим на власному тлумаченні чинного законодавства, і не стосуються морально-етичних якостей позивача як кандидата на посаду судді. Колегія суддів виходила з того, що позивач не може нести відповідальності за рішення чи дії інших повнолітніх дієздатних членів родини при укладенні ними правочинів, стороною яких він не є.
14.        Не погодився суд першої інстанції і з висновком ВККС про неналежне виконання позивачем вимог Закону № 1700-VII (пункт 52 рішення Комісії) у зв`язку з незазначенням ним вартості автомобіля у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2022 рік, оскільки вказаний автомобіль придбано дружиною ОСОБА_1 у січні 2024 року і обов`язок декларування вартості такого автомобіля виник у позивача саме з моменту його придбання. До того ж чинним законодавством не передбачений обов`язок проводити оцінку автомобіля при отриманні його в користування.
15.        У цьому сегменті суд першої інстанції послався на роз`яснення Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) від 13 листопада 2023 року, за якими право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.
16.        Суд зважив на те, що за пунктом 2.2 договору купівлі-продажу транспортного засобу від 10 січня 2024 року право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання цього договору, а також на пояснення позивача про те, що автомобіль взято в користування його дружиною у 2022 році, яка і займалась подальшими питаннями його придбання. Точна вартість автомобіля в національній валюті не була визначена до моменту укладення договору купівлі-продажу, оскільки ціна з власником обговорювалась у доларах США і з урахуванням коливання курсу валют не могла бути чітко встановлена протягом строку користування дружиною позивача цим автомобілем.
17.        Критично віднеслася колегія суддів і до твердження Комісії, що позивачу була відома точна вартість автомобіля з моменту початку користування ним, назвавши це припущенням, оскільки позивач це заперечує, а відповідач відповідного факту не встановив, як і не надав інших належних і допустимих доказів на його підтвердження, що засвідчено поясненнями представника відповідача.
18.        На думку суду першої інстанції, використання позивачем позначки «Невідомо» у розділі 6 декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2022 рік щодо вартості автомобіля, який перебував у користуванні його дружини, не є порушенням вимог антикорупційного законодавства.
19.        На підтвердження свого висновку суд першої інстанції звернув увагу на те, що відповідно до пункту 40 роз`яснень НАЗК від 13 лютого 2020 року № 1 за загальним правилом інформація про вартість відповідного майна повинна вказуватись на дату набуття права власності, володіння чи користування або відповідно до останньої грошової оцінки майна у грошовій одиниці України. Закон не вимагає від суб`єкта декларування проводити оцінку майна з метою заповнення декларації. Якщо суб`єкту декларування не відома вартість об`єкта ні на дату набуття права, ні за його останньою оцінкою (або якщо така оцінка не проводилася), то у відповідному полі форми декларації слід обрати позначку «Не застосовується» (крім майна, зазначеного у розділі 5 «Цінне рухоме майно (крім транспортних засобів)» декларації, право на яке набуто після подання першої декларації).
Короткий зміст та обґрунтування заявлених в апеляційній скарзі вимог
20.        Не погодившись із таким судовим рішенням, Комісія подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на невідповідність цього рішення вимогам Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) щодо законності й обґрунтованості, повноти та об`єктивності аналізу фактичних обставин і зібраних у справі доказів просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю.
21.        На думку ВККС, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неправильно застосував частину третю статті 79-5 Закону № 1402-VIII, оскільки ототожнив різні за змістом, цілями та обсягом оцінюваної інформації процедури допуску до участі в доборі, проведення спеціальної перевірки, допуску до участі у конкурсі на зайняття вакантної посади судді, здійснив хибне тлумачення дискреційних повноважень Комісії в межах спірних правовідносин. Висновки суду фактично звужують дискреційні повноваження ВККС у межах співбесіди з переможцем конкурсу на зайняття вакантної посади судді, оскільки помилково тлумачать стандарт доказування «обґрунтований сумнів», який застосовується Комісією, до того ж суд допустив переоцінку обставин, викладених у Спірному рішенні.
22.        Покликаючись на законодавчі положення, що визначають процедуру добору на посаду судді та повноваження Комісії, остання з посиланням на практику Великої Палати Верховного Суду зазначає, що рішення про рекомендацію або про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді приймається за внутрішнім переконанням членів Комісії.
23.        З погляду скаржника, жоден суб`єкт, у тому числі й суд, не вправі втручатися у здійснення Комісією компетенції щодо оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів.
24.        Повноваження Комісії, які вона реалізує в межах конкурсної процедури на зайняття вакантної посади судді, є дискреційними та належать до виключної компетенції Комісії як уповноваженого органу, який на постійній основі діє в національній системі судоустрою.
25.        Далі ВККС на пояснення підстав, що викликали обґрунтований сумнів у дотриманні позивачем Закону № 1700-VII, зазначила такі мотиви.
26.        Обставини щодо отримання позивачем земельної ділянки за договором дарування, які викликали обґрунтований сумнів у відповідності позивача критерію доброчесності, не могли бути оцінені Комісією у 2017, 2018 році та у грудні 2023 року, оскільки з наявних на той момент відповідей уповноважених органів та документів, поданих позивачем, вказана інформація не розкривалась, а була повідомлена ним безпосередньо на співбесіді. Крім того, в пункті 38 Спірного рішення зазначено, що кандидат не надав будь-яких документів, які б підтверджували наявність боргового зобов`язання ОСОБА_2 перед його батьком, однак указаний документ був наданий безпосередньо до суду, тобто не міг бути оцінений Комісією.
На вказані обставини неодноразово звертала увагу Комісія на судових засіданнях у вказаній справі, однак вони не знайшли свого відображення в оскаржуваному судовому рішенні.
27.        Стосовно квартири АДРЕСА_1 загальною площею 68,69 кв.м кандидат пояснив, що право власності на неї виникло у 2021 році в результаті переоформлення на дружину ОСОБА_3 договору купівлі-продажу майнових прав від 16 травня 2014 року № 81/2/66, укладеного між матір`ю дружини ОСОБА_4 та ПрАТ «Луцький домобудівельний комбінат».
28.        Пунктом 5.3.1.2 цього договору передбачено, що покупець може уступити право вимоги та свої зобов`язання на об`єкт нерухомості на користь третьої особи. Тобто умовами договору передбачена можливість укладання договору відступлення майнових прав.
29.        Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
30.        Частиною першою статті 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора в зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
31.        Позивач пояснив, що договір про відступлення майнових прав між ПрАТ «Луцький домобудівельний комбінат» та ОСОБА_3 не укладався.
32.        На підтвердження факту анулювання договору купівлі-продажу майнових прав від 16 травня 2014 року № 81/2/66 за заявою від 07 вересня 2021 року позивач надав його копію з відміткою «анульовано», у якому покупцем зазначено ОСОБА_4 , а також ще одну його копію з тим самим номером і датою, відмінністю якої з попередньою є лише прізвище покупця - ОСОБА_3 .
33.        У Бангалорських принципах поведінки суддів від 19 травня 2006 року (схвалених Резолюцією Економічної та соціальної Ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23) передбачено, що суддя має бути обізнаний про свої особисті та матеріальні інтереси конфіденційного характеру та має вживати розумні заходи з метою отримання інформації про матеріальні інтереси членів своєї родини (пункт 4.7 цих принципів).
34.        З огляду на наявність довідок, що підтверджують повну сплату вартості майнових прав на вказану квартиру ОСОБА_3 , та складення акта приймання-передачі майнових прав Комісія вказала, що право власності на майнові права на квартиру виникло у ОСОБА_4 , тому ОСОБА_3 могла їх набути виключно на підставі іншого цивільно-правового договору, що свідчить про наявність обґрунтованого сумніву щодо достовірності наданих позивачем відомостей.
35.        Щодо невідображення позивачем вартості транспортного засобу ВККС зазначила, що у пунктах 50, 51 Спірного рішення колегія встановила, що 10 січня 2024 року дружина кандидата набула право власності на автомобіль вартістю 700 000,00 грн. Водночас у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2022 рік кандидат не задекларував фінансових зобов`язань, які виникли у дружини через придбання автомобіля на виплат.
36.        У декларації в розділі 6 «Цінне рухоме майно - транспортні засоби» кандидат не зазначив вартості автомобіля, застосувавши позначку «Невідомо». Пояснив це допущеною помилкою та відсутністю інформації про вартість автомобіля до моменту його державної реєстрації, а також коливанням курсу валют.
37.        У вказаних пунктах надано оцінку як невідображенню позивачем фінансових зобов`язань дружини щодо платного користування нею транспортним засобом, обов`язок декларувати які визначено пунктом 9 частини першої статті 46 Закону № 1700-VII, так і невідображенню вартості вказаного транспортного засобу, оскільки внесення періодичних платежів за користування автомобілем з метою подальшого набуття права власності на такий транспортний засіб передбачає поінформованість про вартість такого автомобіля.
38.        Комісія звертає увагу, що цих обставин також не врахував суд першої інстанції, а вказаній позиції Комісії не надано оцінки в оскаржуваному судовому рішенні, що свідчить про його необґрунтованість.
39.        На обґрунтування своєї позиції ВККС посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постанові від 18 квітня 2024 року у справі № 9901/110/19, відповідно до яких Комісія в межах процедури оцінювання кандидата на посаду судді не здійснює повноважень антикорупційного чи правоохоронного органу, не вдається до перевірки висновків цих органів, однак надає їм оцінку в контексті здійснення своїх повноважень щодо перевірки відповідності кандидата вимогам і стандартам професійної етики та доброчесності в сукупності з іншою інформацією, яка є в суддівському досьє, та поясненнями кандидата на посаду судді з приводу такої інформації.
40.        Скаржник мовить, що Комісія керується метою виключити будь-які сумнівні факти щодо походження майна кандидата, добросовісного декларування кандидатом своїх та членів сім`ї статків або публічної поведінки кандидата не лише з точки зору вимог законодавства, але й з метою зміцнення переконання суспільства у чесності, незалежності, неупередженості та справедливості суддівського корпусу, а також щоб на думку розсудливої, законослухняної та проінформованої людини поведінка та репутація судді були бездоганними.
41.        Саме собою призначення (ціль) конкурсу покладає на кандидата, який зацікавлений в отриманні посади судді, обов`язок надати переконливі пояснення (за потреби й відповідні докази), які усувають сумнів у його доброчесності.
Позиція інших учасників справи
42.        У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підсумовуючи свої мотиви щодо законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, наголошує, що в апеляційній скарзі не наведено переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Фактично аргументи Комісії зводяться до власного тлумачення норм права та обставин справи, намагання вийти за межі судового контролю, посилаючись на дискреційні повноваження, та ігнорування принципу правової визначеності й послідовності у власних діях.
Рух апеляційної скарги
43.        Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 09 квітня 2025 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комісії на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2025 року, а ухвалою від 04 червня 2025 року призначила справу до розгляду в порядку письмового провадження на 12 червня 2025 року. Однак 12 червня 2025 року справа була знята з розгляду у зв`язку з кібератакою на інформаційно-комунікаційну систему Верховного Суду. Наступне судове засідання призначено на 21 липня 2025 року.
Обставини справи, установлені судом першої інстанції
44.        ВККС рішенням від 03 квітня 2017 року № 28/зп-17 оголосила добір кандидатів на посаду судді місцевого суду з урахуванням 600 прогнозованих вакантних посад суддів місцевого суду.
45.        12 травня 2017 року позивач подав документи, за результатами дослідження яких Комісія рішенням від 29 вересня 2017 року № 403/дс-17 допустила його до участі в доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду та складання відбіркового іспиту.
46.        ВККС рішенням від 03 листопада 2017 року № 117/зп-17 установила прохідний бал з урахуванням прогнозованої кількості вакантних посад - 115, визначила декодовані результати складеного 31 жовтня 2017 року анонімного тестування для перевірки рівня володіння державною мовою на стадії складення відбіркового іспиту та анонімного тестування для перевірки рівня загальних теоретичних знань у сфері права на стадії відбіркового іспиту у межах процедури добору. За результатами анонімних тестувань позивач набрав 131 бал.
47.        Комісія рішенням від 06 грудня 2017 року № 126/зп-17 затвердила результати анонімного тестування для перевірки рівня особистих морально-психологічних якостей на стадії відбіркового іспиту в межах процедури добору та затвердила перелік кандидатів, які успішно його пройшли. До цього списку увійшов і ОСОБА_1 .
48.        Рішенням від 06 грудня 2017 року № 127/зп-17 Комісія допустила ОСОБА_1 до наступного етапу оголошеного нею 03 квітня 2017 року добору як особу, що успішно склала відбірковий іспит.
49.        На виконання вимог закону Комісія провела спеціальну перевірку кандидата на посаду судді місцевого суду, про що склала відповідну довідку № 21.2-127/18 від 31 січня 2018 року (нижче приводитимуться лише ті її результати, що мають безпосереднє відношення до предмета доказування у цій справі).
50.        Так, зокрема, на запит прокурора Волинської області від 06 квітня 2015 року про проведення перевірки, передбаченої Законом України від 16 вересня 2014 року № 1682-VII «Про очищення влади» (далі - Закон № 1682-VII), Луцька ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області повідомила, що позивач у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за минулий рік вказав достовірні відомості щодо наявності майна (майнових прав), набутих ОСОБА_1 за час перебування на посадах, визначених пунктом 10 частини першої статті 2 Закону № 1682?VII, які відповідають наявній податковій інформації станом на 05 червня 2015 року про майно майнові права ОСОБА_1 . За результатами проведеної перевірки з урахуванням письмових пояснень та підтвердних документів також установлено, що вартість майна та майнових прав, набутих ОСОБА_1 й відображених у декларації за минулий рік, відповідає наявній станом на 05 червня 2015 року податковій інформації про доходи, отримані ОСОБА_1 . Такі ж висновки лягли в основу довідки з Прокуратури Волинської області «Про результати перевірки, передбаченої Законом № 1682-VII».
51.        Результати спеціальної перевірки достовірності відомостей, зазначених особою у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави, за 2016 рік, містить однойменна довідка, що є додатком до листа НАЗК від 27 грудня 2017 року № 55-14/нерозбірливо/17. За результатами перевірки встановлено достовірність відомостей, зазначених у розділах 3 «Об`єкти нерухомості», 6 «Цінне рухоме майно - транспортні засоби», 8 «Корпоративні права», 9 «Юридичні особи, кінцевим бенефіціарним власником яких є суб`єкт декларування або члени його сім`ї», 11 «Доходи, у тому числі подарунки», 15 «Робота за сумісництвом» декларації, з наявною у НАЗК інформацією.
52.        Комісія рішенням від 12 червня 2018 року № 264/дс-18 визнала ОСОБА_1 таким, що за результатами спеціальної перевірки відповідає установленим вимогам до кандидата на посаду судді.
53.        ВККС рішенням від 01 серпня 2018 року № 184/зп-18 направила ОСОБА_1 до Національної школи суддів України для проходження спеціальної підготовки протягом трьох місяців.
54.         ОСОБА_1 успішно виконав програму спеціальної підготовки кандидатів на посаду судді. Матеріали щодо нього було надіслано до Комісії для подальшого складення кваліфікаційного іспиту.
55.        Комісія рішенням від 24 червня 2019 року № 107/зп-18 призначила кваліфікаційний іспит у межах процедури добору та визначила черговість етапів його проведення.
56.        Рішенням від 01 серпня 2019 року № 141/зп-19 Комісія затвердила декодовані результати письмового анонімного тестування та анонімного письмового практичного завдання зі спеціалізації місцевого загального суду, зокрема й ОСОБА_1 .
57.        Комісія рішенням від 01 серпня 2023 року № 45/зп-23 затвердила резерв кандидатів на заміщення вакантних посад суддів місцевого загального суду. У рейтингу кандидатів на посаду судді місцевого загального суду ОСОБА_1 посів 59 місце.
58.        Рішенням від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23 Комісія оголосила конкурс на зайняття 560 вакантних посад суддів у місцевих судах для кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів. Установила загальний порядок та строки подання кандидатами заяв та документів для участі в конкурсі, затвердила умови проведення конкурсу та визначила, що питання допуску до участі в конкурсі вирішується ВККС у складі колегій.
59.        09 жовтня 2023 року до Комісії надійшла заява ОСОБА_1 про допуск його до участі в оголошеному конкурсі як особи, яка відповідає вимогам статті 69 Закону № 1402-VIII, перебуває у резерві на заміщення вакантних посад суддів та не займає суддівської посади, з документами згідно з визначеним Комісією переліком.
60.        Рішенням від 01 грудня 2023 року № 10/дс-23 Комісія допустила ОСОБА_1 до участі в конкурсі на заміщення вакантних посад суддів у місцевих судах для кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів.
61.        Комісія рішенням від 19 грудня 2023 року № 177/зп-23 затвердила та оприлюднила на своєму офіційному вебсайті рейтинг кандидатів на посади суддів місцевих загальних судів у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23. Зокрема, визначила рейтинг кандидатів на посаду судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області, в якому ОСОБА_1 зайняв переможне місце.
62.        З позивачем проведено співбесіди 05 березня та 23 квітня 2024 року.
63.        Комісія Спірним рішенням відмовила ОСОБА_1 в наданні рекомендації про призначення на посаду судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області.
64.        На мотивування такої відмови ВККС вказала на три основні підстави, що викликають обґрунтований сумнів у дотриманні позивачем вимог Закону № 1700?VII. Насамперед це факт отримання ним подарунка у вигляді земельної ділянки загальною площею 0,2279 га, розташованої в селі Зміїнець Луцького району Волинської області. Комісія наголосила, що згідно з відомостями з трудової книжки позивача він на момент укладення договору дарування вказаної земельної ділянки обіймав посаду начальника відділу захисту інтересів громадян і держави у сфері земельних відносин Прокуратури Волинської області.
65.        Крім того, ВККС зазначила про наявність обґрунтованого сумніву стосовно повідомлення ОСОБА_1 достовірних відомостей щодо набуття дружиною права власності на квартиру загальною площею 68,69 кв. м. На думку відповідача, майнові права на вказану квартиру виникли у ОСОБА_4 , яка є матір`ю дружини позивача, у 2015 році, і ОСОБА_3 (дружина позивача) могла набути право власності на цю квартиру виключно на підставі цивільно-правового договору, а не шляхом анулювання договору купівлі-продажу.
66.        Також у Спірному рішенні відповідач указав на неналежне виконання кандидатом на посаду судді вимог Закону № 1700-VII у зв`язку з незазначенням ним у декларації за 2022 рік у розділі 6 «Цінне рухоме майно - транспортні засоби» вартості автомобіля, яким дружина позивача користувалась з 24 лютого 2022 року на підставі довіреності, а 10 січня 2024 року - набула у власність за ціною 700 000 грн.
67.         ОСОБА_1 надав Комісії пояснення, в яких указав, що договір дарування земельної ділянки на його користь було укладено як засіб погашення боргу третьої особи - власника земельної ділянки - перед померлим батьком позивача, внаслідок чого він відмовився від своєї частки іншого спадкового майна. Щодо набуття дружиною права власності на квартиру, то він не був стороною вказаного правочину, а отже, не міг впливати на хід домовленостей, при цьому наголосив, що спосіб оформлення цих майнових прав жодним чином не впливає на достовірність відомостей, зазначених ним Комісії. Незазначення у декларації за 2022 рік вартості автомобіля позивач пояснив відсутністю точної та достовірної інформації про вартість автомобіля до моменту його державної реєстрації внаслідок значних коливань курсу валют.
68.        Такі пояснення ОСОБА_1 відповідач відхилив як непереконливі.
69.        Вважаючи таке рішення Комісії протиправним, позивач звернувся до суду із цим позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновку суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
70.        Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
71.        Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
72.        Частинами першою та другою статті 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
73.        Стаття 9 Конституції України визначає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
74.        Статтею 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» конкретизовано, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
75.        На підставі Закону України від 31 жовтня 1995 року № 398/95-ВР Україна приєдналася до Статуту Ради Європи, підтверджуючи тим самим відданість України ідеалам та принципам, які є спільним надбанням європейських народів.
76.        Відповідно до статті 3 Статуту Ради Європи кожний член Ради Європи обов`язково повинен визнати принципи верховенства права та здійснення прав людини і основних свобод всіма особами, які знаходяться під його юрисдикцією, а також повинен відверто та ефективно співробітничати в досягненні мети Ради, визначеної у главі I.
77.        Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 розділу І Конвенції).
78.        Так, частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
79.        Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
80.        Частиною першою статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) як джерело права.
81.        Крім того, частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.
82.        Варто зауважити, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити у світлі її преамбули, яка проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін.
83.        Частина перша статті 129 Конституції України зобов`язує суди вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає й врахування тлумачення Конвенції, яке надається ЄСПЛ, як мінімальних стандартів демократичного суспільства.
84.        Відповідно до практики ЄСПЛ приватне життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, зокрема стосунків професійного або ділового характеру (див. mutatis mutandis рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (С. v. Belgium), заява № 21794/93, параграф 25). А обмеження, накладені на доступ до професії, визнані цим Судом такими, що впливають на приватне життя (див. mutatis mutandis рішення від 27 липня 2004 року у справі «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви № 55480/00 та № 59330/00, параграф 47).
85.        У рішенні від 12 січня 2023 року у справі «Овчаренко та Колос проти України» (заяви № 27276/15 і № 33692/15) Суд зазначив, що трудові спори per se не виключаються зі сфери «приватного життя» у розумінні статті 8 Конвенції. Існують певні типові аспекти приватного життя, на які можуть вплинути такі спори внаслідок звільнення, пониження, відмови у доступі до професії або застосування інших подібних несприятливих заходів. До цих аспектів входять (і) «внутрішнє коло» заявника, (іі) можливість заявника встановлювати та розвивати відносини з іншими людьми та (ііі) соціальна і професійна репутація заявника. У таких спорах існують два напрямки, за якими, як правило, виникають питання, пов`язані з приватним життям: або через підстави вжиття оскаржуваного заходу (у такому випадку Суд застосовує підхід, заснований на підставах), або, у деяких справах, через наслідки для приватного життя (у такому випадку Суд застосовує підхід, заснований на наслідках) (див. рішення від 25 вересня 2018 року у справі «Денісов проти України» [ВП] (Denisov v. Ukraine) [GC], заява № 76639/11, пункт 115). Під час застосування підходу, заснованого на наслідках, Суд визнає застосовність статті 8 Конвенції лише за умови, якщо ці наслідки є дуже серйозними та значною мірою впливають на приватне життя заявника (там само, пункт 116).
86.        У цій справі позивач оскаржує рішення ВККС, прийняте щодо нього у процедурі добору кандидатів на посаду судді місцевого суду, оголошеного рішенням Комісії від 3 квітня 2017 року № 28/зп-17, а в подальшому - за результатами проведення співбесіди у межах конкурсу, оголошеного рішенням ВККС від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, яким йому відмовлено в наданні рекомендації для призначення на посаду судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області. Відповідно оспорюване позивачем рішення безпосередньо зачіпає його право на повагу до приватного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції, в аспекті доступу до обраної професії та можливості встановлювати і розвивати стосунки професійного характеру.
87.        Водночас втручання у право на повагу до приватного життя є таким, що порушує статтю 8 Конвенції, якщо воно не є виправданим за пунктом 2 цієї статті Конвенції як таке, що було здійснене «згідно із законом», переслідує одну або декілька законних цілей, перелічених у ньому, і є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення цієї цілі / цих цілей.
88.        Так, статтею 6 Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
89.        За правилами частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
90.        Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
91.        Тобто судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, зокрема, чи діяли вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
92.        На підставі частини другої статті 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється за конкурсом, крім випадків, визначених законом.
93.        Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон № 1402-VIII.
94.        Так, за змістом статті 69 цього Закону (у редакції, чинній на час складення позивачем кваліфікаційного іспиту) на посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою.
95.        Частиною першою статті 92 Закону № 1402-VIII визначено, що ВККС є державним колегіальним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України.
96.        Статтею 93 Закону № 1402-VIII визначено повноваження ВККС, до яких згідно з пунктами 2, 3 частини першої цієї статті належать: проведення добору кандидатів для призначення на посаду судді, у тому числі організація проведення щодо них спеціальної перевірки відповідно до закону та приймання кваліфікаційного іспиту; внесення до ВРП рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.
97.        Відповідно до частини першої статті 70 Закону № 1402-VIII добір та призначення на посаду судді здійснюється в порядку, визначеному цим Законом, та включає такі стадії: 1) рішення ВККС про оголошення добору кандидатів на посаду судді з урахуванням прогнозованої кількості вакантних посад суддів; 2) розміщення ВККС на своєму офіційному вебсайті оголошення про проведення добору кандидатів на посаду судді. В оголошенні має бути зазначено кінцевий термін подання документів до ВККС, що не може бути меншим ніж 30 днів із дати розміщення оголошення, а також прогнозована кількість вакантних посад суддів на наступний рік; 3) подання особами, які виявили намір стати суддею, до ВККС відповідної заяви та документів, визначених статтею 71 цього Закону; 4) здійснення ВККС перевірки відповідності осіб, які звернулися із заявою для участі в доборі, установленим цим Законом вимогам до кандидата на посаду судді на основі поданих документів; 5) допуск ВККС осіб, які за результатами перевірки на час звернення відповідають установленим цим Законом вимогам до кандидата на посаду судді, до участі у доборі та складенні відбіркового іспиту; 6) складення особою, допущеною до участі у доборі, відбіркового іспиту; 7) встановлення ВККС результатів відбіркового іспиту та їх оприлюднення на офіційному вебсайті ВККС; 8) проведення стосовно осіб, які успішно склали відбірковий іспит, спеціальної перевірки в порядку, визначеному законодавством про запобігання корупції, з урахуванням особливостей, визначених статтею 74 цього Закону; 9) проходження кандидатами, які успішно склали відбірковий іспит та пройшли спеціальну перевірку, спеціальної підготовки; отримання свідоцтва про проходження спеціальної підготовки; 10) складення кандидатами, які пройшли спеціальну підготовку, кваліфікаційного іспиту та встановлення його результатів; 11) зарахування ВККС кандидатів на посаду судді за результатами кваліфікаційного іспиту до резерву на заміщення вакантних посад судді, визначення їх рейтингу, оприлюднення списку кандидатів на посаду судді, включених до резерву та рейтингового списку, на офіційному вебсайті ВККС; 12) оголошення ВККС відповідно до кількості вакантних посад судді у місцевих судах конкурсу на заміщення таких посад; 13) проведення ВККС конкурсу на заміщення вакантної посади судді на основі рейтингу кандидатів, які взяли участь у такому конкурсі, та внесення рекомендації Вищій раді правосуддя (далі - ВРП) щодо призначення кандидата на посаду судді; 14) розгляд ВРП рекомендації ВККС та ухвалення рішення щодо кандидата на посаду судді; 15) видання указу Президента України про призначення на посаду судді - у разі внесення ВРП подання про призначення судді на посаду.
98.        Згідно із частиною першою статті 72 Закону № 1402-VIII добір кандидатів на посаду судді полягає у проходженні особами, допущеними до добору, відбіркового іспиту, організації проведення ВККС щодо осіб спеціальної перевірки в порядку, встановленому законодавством у сфері запобігання корупції, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, а також у проходженні спеціальної підготовки та складенні кваліфікаційного іспиту.
99.        Так, відповідно до частини п`ятої статті 73 Закону № 1402-VIII за результатами відбіркового іспиту ВККС ухвалює попереднє рішення про допуск осіб, які успішно склали відбірковий іспит, до наступного етапу добору і оприлюднює це рішення на офіційному вебсайті ВККС.
100.     Згідно із частинами першою та четвертою статті 74 Закону № 1402-VIII для проведення спеціальної перевірки ВККС не пізніше трьох робочих днів після ухвалення попереднього рішення про допуск осіб, які успішно склали відбірковий іспит, до наступного етапу добору надсилає до уповноважених органів запити про перевірку відповідних відомостей щодо вказаних осіб. Зазначені запити підписує голова або заступник голови ВККС.
101.     За результатами спеціальної перевірки ВККС ухвалює рішення про направлення осіб, які відповідають установленим до кандидата на посаду судді вимогам, для проходження спеціальної підготовки в Національній школі суддів України.
102.     Частиною першою статті 75 Закону № 1402-VIII визначено, що повна перевірка декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданої кандидатом на посаду судді, здійснюється відповідно до закону центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, та полягає у з`ясуванні достовірності задекларованих відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення.
103.     Відповідно до частини п`ятої статті 77 Закону № 1402-VIII за результатами спеціальної підготовки кандидати отримують свідоцтво установленого ВККС зразка. Проходженням кандидатом спеціальної підготовки вважається успішне виконання програми підготовки.
104.     Частинами першою, другою, сьомою статті 78 Закону № 1402-VIII передбачено, що кваліфікаційний іспит є атестуванням особи, яка пройшла спеціальну підготовку і виявила намір бути рекомендованою для призначення на посаду судді.
105.     Кваліфікаційний іспит полягає у виявленні належних теоретичних знань та рівня професійної підготовки кандидата на посаду судді, у тому числі отриманого за результатами спеціальної підготовки, а також ступеня його здатності здійснювати правосуддя.
106.     Якщо особа набрала менше 75 відсотків максимально можливого бала кваліфікаційного іспиту, вона вважається такою, що не склала кваліфікаційний іспит.
107.     За частинами дев`ятою та десятою статті 78 Закону № 1402-VIII ВККС визначає рейтинг кандидатів на посаду судді відповідно до кількості набраних кандидатами балів за результатами кваліфікаційного іспиту. У рейтингу також окремо відображаються бали із завдань, якими перевіряють здатність кандидата бути суддею за відповідними спеціалізаціями.
108.     ВККС зараховує до резерву на заміщення вакантних посад суддів тих кандидатів, які набрали не менше 75 відсотків максимально можливого бала кваліфікаційного іспиту.
109.     Згідно із частинами першою, восьмою, сімнадцятою статті 79 Закону № 1402-VIII конкурс на зайняття вакантної посади судді проводиться відповідно до цього Закону та положення про проведення конкурсу.
110.     ВККС проводить конкурс на зайняття вакантних посад суддів місцевого суду на основі рейтингу кандидатів на посаду судді та суддів, які виявили намір бути переведеними до іншого місцевого суду, за результатами кваліфікаційних іспитів, складених у межах процедури добору суддів чи в межах процедури кваліфікаційного оцінювання відповідно.
111.     За результатами конкурсного добору ВККС надсилає до ВРП відповідно до кількості вакантних посад суддів рекомендації про призначення кандидатів суддями.
112.     Як установив суд першої інстанції, ОСОБА_1 взяв участь у доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду, оголошеному рішенням ВККС від 03 квітня 2017 року № 28/зп-17, та був допущений до складення кваліфікаційного іспиту. Рішенням від 12 червня 2018 року № 264/дс-18 Комісія визнала ОСОБА_1 таким, що за результатами спеціальної перевірки відповідає установленим законом вимогам до кандидата на посаду судді. Згідно з рішенням ВККС від 01 серпня 2023 року № 45/зп-23 за результатами проходження кваліфікаційного іспиту ОСОБА_1 у рейтингу кандидатів на посаду судді місцевого загального суду посів 59 місце.
113.     Суд першої інстанції також установив, що рішенням від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23 ВККС оголосила конкурс на зайняття 560 вакантних посад суддів у місцевих судах для кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів, а рішенням від 01 грудня 2023 року № 10/дс-23 допустила, зокрема, ОСОБА_1 до участі в цьому конкурсі. Рішенням від 19 грудня 2023 року № 177/зп-23 Комісія затвердила та оприлюднила на своєму офіційному вебсайті рейтинг учасників конкурсу на посади суддів місцевих загальних судів у межах конкурсу, оголошеного її рішенням від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, відповідно до якого ОСОБА_1 посів переможну позицію за рейтингом до Володимир-Волинського міського суду Волинської області.
114.     Законом України від 09 грудня 2023 року № 3511-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри», який набрав чинності 30 грудня 2023 року, внесено зміни до Закону № 1402-VIII, зокрема викладено в новій редакції розділ IV «Порядок зайняття посади судді» та доповнено пунктами 57-61 розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення».
115.     За змістом абзацу першого пункту 58 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII Комісія завершує конкурс на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, оголошений її рішенням від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, за правилами, які діють після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри».
116.     Так, відповідно до частин першої та другої статті 795 Закону № 1402-VIII (тут і далі - в редакції, чинній з 30 грудня 2023 року) після визначення переможця конкурсу ВККС на своєму засіданні проводить з ним співбесіду.
117.     За результатами співбесіди ВККС ухвалює: 1) рішення про рекомендацію або про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді; 2) рішення про рекомендацію про переведення судді (якщо переможцем конкурсу на посаду судді місцевого суду став суддя).
118.     ВККС ухвалює вмотивоване рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді у разі наявності обґрунтованого сумніву щодо його відповідності критеріям доброчесності чи професійної етики. У такому разі переможцем конкурсу визначається наступний у рейтингу кандидат (частина третя статті 795 Закону № 1402-VIII).
119.     Так, за змістом частини дев`ятої статті 69 Закону № 1402-VIII кандидат на посаду судді відповідає критерію доброчесності, якщо відсутні обґрунтовані сумніви у його незалежності, чесності, неупередженості, непідкупності, сумлінності, у дотриманні ним етичних норм, у його бездоганній поведінці у професійній діяльності та особистому житті, а також щодо законності джерел походження його майна, відповідності рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу.
120.     Згідно із частиною четвертою статті 101 Закону № 1402-VIII палати та колегії ВККС ухвалюють свої рішення від імені ВККС, зазначаючи склад палати чи колегії, який розглядав конкретну справу.
121.     Рішення ВККС, палат та колегій Комісії викладаються у письмовій формі. У рішенні зазначаються дата і місце ухвалення рішення, склад Комісії (палати, колегії), питання, що розглядалося, мотиви ухваленого рішення, результати поіменного голосування членів Комісії. Рішення підписується головуючим і членами Комісії (палати, колегії), які брали участь у його ухваленні (частина п`ята статті 101 Закону № 1402-VIII).
122.     Як установив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ВККС провела із позивачем співбесіди 05 березня та 23 квітня 2024 року у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, та прийняла Спірне рішення, яким відмовила в наданні рекомендації про призначення його на посаду судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області.
123.     Відповідно до частини сьомої статті 101 Закону № 1402-VIII рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом.
124.     Пунктом 48 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII визначено, що рішення ВККС оскаржуються відповідно до статті 88 цього Закону.
125.     Так, частиною другою статті 88 Закону № 1402-VIII передбачено, що суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.
126.     Згідно із частиною третьою статті 88 Закону № 1402-VIII рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;
2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання;
3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;
4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
127.     Велика Палата Верховного Суду не встановила обставин чи підстав для скасування оскаржуваного рішення, визначених пунктами 1-3 статті 88 Закону № 1402-VIII.
128.     Водночас Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, зокрема, чи діяли вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо.
129.     Якщо суд установить, що діяльність органу державної влади не відповідає хоча б одному з визначених у частині другій статті 2 КАС України критеріїв, це може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій (бездіяльності) чи рішення, якщо така діяльність порушує права, свободи та інтереси позивача.
130.     У свою чергу, ВККС є уповноваженим суб`єктом з питань проведення добору кандидатів для призначення на посаду судді та прийняття рішення за його результатами, тобто є суб`єктом владних повноважень, на дії якого поширюються вимоги, встановлені статтею 2 КАС України.
131.     Оцінюючи Спірне рішення в аспекті його відповідності частині третій статті 795 Закону № 1402-VIII, Велика Палата Верховного Суду виходить з такого.
132.     Спірне рішення Комісія прийняла, реалізуючи її визначені законом повноваження у конкурсній процедурі добору кандидатів на посаду судді місцевого суду, за результатами проведення співбесіди із позивачем, який зайняв переможну позицію у рейтингу кандидатів на посаду судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області.
133.     Велика Палата Верховного Суду нагадує, що відповідно до частин другої та третьої статті 795 Закону № 1402-VIII ВККС може відмовити в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді виключно у разі наявності у неї обґрунтованого сумніву щодо відповідності цього кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики.
134.     Велика Палата Верховного Суду (як і в інших справах з такими самими предметом і підставами позову) підтверджує, що повноваження Комісії стосовно оцінювання кандидата на посаду судді є дискреційними та виключною компетенцією її як уповноваженого органу, який на постійній основі діє в національній системі судоустрою.
135.     Жоден суб`єкт, у тому числі й суд, не вправі втручатися у здійснення Комісією компетенції щодо оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів.
136.     Варто зауважити, що Закон № 1402-VIII не визначає переліку обставин у професійній діяльності та особистому житті кандидата на посаду судді, які можуть зумовити виникнення у ВККС обґрунтованого сумніву щодо відповідності цього кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики, а отже, стати підставою для відмови ВККС надати рекомендацію про призначення цього кандидата на посаду судді.
137.     Водночас у спірних правовідносинах слід ураховувати, що правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципів законності та верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.
138.     У Рішенні від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018 [справа № 1-123/2018 (4892/17)] Конституційний Суд України зазначив, що принцип юридичної визначеності як один з елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними.
139.     Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року як дискреційне слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
140.     Європейська комісія «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev) схвалила Доповідь «Верховенство права» (далі - Доповідь), у якій до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).
141.     У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення з достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.
142.     Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді зазначено про те, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватися у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним з поняттям верховенства права.
143.     Виходячи з практики ЄСПЛ за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості адміністративних актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні Заложна Пріа та інші проти Чеської Республіки», від 22 листопада 1995 року у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства», від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру», від 2 грудня 2010 року у справі «Путтер проти Болгарії»).
144.     Наведене дає підстави стверджувати, що межі дискреції ВККС у конкурсній процедурі добору кандидатів на посаду судді місцевого суду, зокрема і прийняття рішення за результатами проведення співбесіди з кандидатами, які посіли переможні позиції за рейтингом до відповідного суду, не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному контролю. Процес розгляду Комісією питання про надання чи відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді, як і прийняте за результатом цього процесу рішення, мають бути зрозумілим як кандидатам на посаду судді, питання про рекомендування яких на посаду судді розглядалося ВККС, так і незалежному сторонньому спостерігачу.
145.     Обсяг і ступінь мотивації рішення залежать від конкретних обставин, які були предметом розгляду, але у будь-якому випадку мають показувати, приміром, що доводи / пояснення кандидата на посаду судді взято до уваги, і, що важливо, давати розуміння, чому і чим керувалася ВККС, коли оцінювала відповідність цього кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики.
146.     При цьому частиною третьою статті 795 та частиною п`ятою статті 101 Закону № 1402-VIII прямо передбачено обов`язок ВККС вмотивувати рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.
147.     З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що вмотивованість рішення ВККС про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді є не лише формальним дотриманням вимог закону, а повинна забезпечити дотримання принципу правової визначеності у питанні встановлення підстав відмови в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.
148.     Слід також зазначити, що відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими у цій статті й інших законах, зокрема у Законі № 1402-VIII. Водночас оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оспорюваного рішення ВККС не є втручанням у її дискреційні повноваження.
149.     Отже, Велика Палата Верховного Суду має перевірити викладені в Спірному рішенні висновки ВККС на предмет їхньої об`єктивності та обґрунтованості, оскільки це є ключовим питанням правового спору в розглядуваній справі в межах апеляційної скарги.
150.     Велика Палата Верховного Суду наголошує, що одним із завдань адміністративного судочинства є перевірка реалізації суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень, зокрема, за критеріями обґрунтованості, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
151.     Вимога щодо обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень означає, що таке рішення повинне прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Цей критерій вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так й інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього суб`єкт владних повноважень має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків. Несприятливе для особи рішення повинне бути вмотивованим.
152.     Отже, визначальним критерієм правомірності рішення ВККС про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді в аспекті його відповідності частині третій статті 795 Закону № 1402-VIII є встановлення Комісією обставин, які стали підставою для відмови в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді, та мотивів, з яких ВККС дійшла відповідних висновків.
153.     Тобто у процедурі розгляду Комісією питання про надання чи відмову у наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді негативне рішення має містити не лише посилання на визначені законом підстави відмови у наданні рекомендації, а й мотиви, з яких ВККС дійшла висновку про наявність обставин, з якими пов`язується обґрунтований сумнів щодо відповідності кандидата на посаду судді критерію доброчесності чи професійної етики.
154.     Велика Палата Верховного Суду не заперечує, що ВККС відповідно до свого статусу, повноважень, встановленого законом порядку, мети і завдань, які перед нею стоять, вільна у виборі будь-яких підстав і, керуючись власною оцінкою цих підстав, вправі засумніватися у відповідності кандидата на посаду судді критеріям та умовам, за яких можлива рекомендація цього кандидата для призначення на посаду судді.
155.     Проте нормативне визначення підстав оскарження рішення ВККС щодо кандидата на посаду судді у зв`язку з тим, що рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків, означає, що підстави відмови в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді не повинні бути формальними, номінальними чи декларативними.
156.     У цьому аспекті варто зауважити, що критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль відіграє судова влада у становленні правової держави. Саме доброчесність є ключовою категорією у формуванні морально-етичного образу суддів, запорукою формування довіри народу до суддів та судової влади в цілому.
157.     Доброчесність як вимога до судді (кандидата на посаду судді) запроваджена в українське законодавство Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», однак законами України не визначено змісту цього поняття, як і показників (індикаторів) для оцінки ВККС відповідності кандидата на посаду судді критерію доброчесності.
158.     Разом із цим Велика Палата Верховного Суду враховує, що доброчесністю, як цей термін визначено в Сучасному словнику з етики, є позитивна моральна якість, зумовлена свідомістю і волею людини, яка є узагальненою стійкою характеристикою людини, її способу життя, вчинків; якість, що характеризує готовність і здатність особистості свідомо і неухильно орієнтуватись у своїй діяльності та поведінці на принципи добра і справедливості.
159.     У преамбулі Бангалорських принципів поведінки суддів ідеться про те, що ці принципи мають на меті встановлення стандартів етичної поведінки суддів, серед іншого з уваги на те, що довіра суспільства до судової системи, а також до авторитету судової системи в питаннях моралі, чесності та непідкупності судових органів посідає першочергове місце в сучасному демократичному суспільстві.
160.     Так, одним зі схвалених є принцип, згідно з яким дотримання етичних норм, демонстрація дотримання етичних норм є невід`ємною частиною діяльності суддів.
161.     Щодо добору і підвищення по службі суддів у пункті 44 Рекомендації CM/Rec(2010)12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки зазначено, що рішення, які стосуються добору та підвищення суддів по службі, мають ґрунтуватися на об`єктивних критеріях, які попередньо визначені законом чи компетентними органами влади. Прийняття таких рішень має базуватися на заслугах, з урахуванням кваліфікації, вмінь та потенціалу, необхідних для вирішення справ при застосуванні закону, зберігаючи повагу до людської гідності.
162.     Авторитет та довіра до судової влади формуються залежно від персонального складу судів, від осіб, які обіймають посади суддів та формують суддівський корпус. Саме тому важливо, щоб кандидат на посаду судді, як і суддя, не допускав будь-якої неналежної (недоброчесної, неетичної) поведінки як у професійній діяльності, так і в особистому житті, яка може поставити під сумнів відповідність кандидата критерію доброчесності, що негативно вплине на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.
163.     Отже, Велика Палата Верховного Суду має з`ясувати, чи існували в розумінні положень частини третьої статті 795 Закону № 1402-VIII обставини, які давали ВККС підстави для висновку про відмову в наданні рекомендації про призначення позивача на посаду судді.
164.     У цьому контексті варто нагадати, що частина дев`ята статті 69 Закону № 1402-VIII встановлює умови визначення відповідності кандидата на посаду судді критерію доброчесності, які законодавець пов`язує з наявністю / відсутністю обґрунтованих сумнівів у його незалежності, чесності, неупередженості, непідкупності, сумлінності, у дотриманні ним етичних норм, у його бездоганній поведінці у професійній діяльності та особистому житті, а також щодо законності джерел походження його майна, відповідності рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу.
165.     Відтак наявність у Комісії обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата на посаду судді критеріям доброчесності чи професійної етики згідно із частиною третьою статті 795 Закону № 1402-VIII є підставою для прийняття ВККС рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.
166.     У рішенні від 12 січня 2023 року «Овчаренко та Колос проти України», аналізуючи законність втручання у право на повагу до приватного життя, ЄСПЛ зазначив, що конструкція «згідно із законом» у пункті 2 статті 8 Конвенції по суті посилається на національне законодавство та встановлює зобов`язання забезпечувати дотримання його матеріально-правових і процесуальних норм (див. рішення від 05 червня 2014 року у справі «Акопян проти України» (Akopyan v. Ukraine), заява № 12317/06, пункт 109). Якщо було доведено, що втручання не відповідало закону, то зазвичай порушення статті 8 Конвенції встановляється без визначення того, чи переслідувало втручання «законну мету» або чи було воно «необхідним у демократичному суспільстві» (див., наприклад, рішення від 19 червня 2007 року у справі «Чорап проти Молдови» (Ciorap v. Moldova), заява № 12066/02, пункт 104, від 22 жовтня 2015 року у справі «Халікова проти Азербайджану» (Khalikova v. Azerbaijan), заява № 42883/11, пункт 128, від 5 листопада 2015 року у справі «Чукаєв проти росії» (Chukayev v. Russia), заява № 36814/06, пункт 137, та від 21 березня 2017 року у справі «Поровський проти Польщі» (Porowski v. Poland), заява № 34458/03, пункт 171). До того ж визначення «згідно із законом» стосується якості відповідного закону та вимагає, щоб він був сумісним з принципом верховенства права і доступним для відповідної особи, яка до того ж повинна мати можливість передбачити наслідки його застосування для себе. Таким чином, це визчення, inter alia, передбачає, що формулювання національного законодавства має бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам належну вказівку на обставини та умови, за яких органи державної влади мають право вдаватися до заходів, що зачіпають їхні права за Конвенцією (див. рішення у справі «Фернандез Мартінез проти Іспанії» [ВП] (Fernandez Martinez v. Spain) [GC], заява № 56030/07, пункт 117, ЄСПЛ 2014 (витяги), з подальшими посиланнями). Крім того, законодавство має забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання органів державної влади. У цьому контексті необхідним є існування чітких процесуальних гарантій. Те, які саме гарантії вимагатимуться, принаймні певною мірою залежатиме від характеру та масштабів відповідного втручання (див. згадане рішення у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine), пункт 170, з подальшими посиланнями) (пункти 93, 94).
167.     Застосовуючи ці підходи ЄСПЛ до спірних правовідносин, Велика Палата Верховного Суду висновує, що законодавство, яке врегульовує відносини у процедурі суддівської кар`єри, а відповідно й практика його застосування, мають бути достатньо ясними, чіткими та передбачуваними, щоб судді (кандидати на посаду судді) могли розуміти наслідки своїх дій, а також обставини та умови, які можуть бути розтлумачені компетентним органом як підстава для прийняття негативного для них рішення.
168.     Не заперечуючи того, що високий статус суддів зумовлює підвищену увагу до них з боку суспільства, а отже і певні обмеження щодо їх поведінки, зокрема і в особистому житті, які могли б здатися обтяжливими пересічному громадянину, Велика Палата Верховного Суду наполягає, що такі обмеження все ж не можуть бути неосяжними, що несумісно з принципом верховенства права.
169.     Якщо певна не заборонена законом поведінка судді (кандидата на посаду судді) може розглядатися компетентними органами, зокрема ВККС, як така, що не відповідає вимогам доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді), тоді законом або ж цим органом мають бути сформульовані достатньо чіткі об`єктивні критерії (показники / індикатори) для оцінки відповідності поведінки судді (кандидата на посаду судді) вимогам доброчесності та професійної етики.
170.     Схожу правову позицію Велика Палата Верховного Суду вже викладала у постанові від 20 червня 2024 року у справі № 990/2/24 (провадження № 11-88заі24).
171.     Проаналізувавши наведене вище правове регулювання оцінювання доброчесності кандидатів на посаду судді, Велика Палата Верховного Суду вимушена констатувати, що законодавство, яке врегульовує відносини у процедурі добору на посаду судді місцевого суду, у питанні переліку критеріїв доброчесності та індикаторів, що свідчать про їх дотримання / недотримання, якими має керуватися ВККС, не є достатньо чітким і передбачуваним, а отже, не відповідає вимогам щодо «якості закону», як їх розуміє ЄСПЛ.
172.     Разом з тим, ураховуючи визначену в частині першій статті 69 Закону № 1402?VIII мету [призначення на посаду судді компетентних та доброчесних кандидатів], можна презюмувати, що обставини, з якими ВККС пов`язує відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді, повинні бути об`єктивними, реальними, вагомими (істотними) і негативними настільки, щоб не лише викликати сумнів у відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики. Ці обставини мають оцінюватися також з погляду можливості їх негативного впливу на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.
173.     Водночас поняття «обґрунтовані сумніви» в адміністративному судочинстві означає, що сумніви повинні бути підкріплені конкретними фактами або доказами, які можуть викликати сумнів у правильності або законності певного рішення, дії чи бездіяльності, а також достовірності наданих (в цьому випадку) кандидатом на посаду судді відповідних пояснень, які Комісія ставить під сумнів. Ці сумніви не можуть бути простою підозрою чи відчуттям членів Комісії, а повинні базуватись на реальних фактах або обставинах, що дозволяють обґрунтовано сумніватися в певних подіях, фактах чи твердженнях.
174.     Це означає, що сумніви не можуть бути просто суб`єктивними, вони повинні мати об`єктивну основу (мають підтверджуватися фактичними даними), яка може бути перевірена і оцінена судом.
175.     Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду вже викладала у постанові від 14 листопада 2024 року у справі № 990/139/24 (провадження № 11?204заі24).
176.     Повторюючись, зазначимо, що за змістом Спірного рішення ВККС вказала на три основні підстави, що викликають обґрунтований сумнів у дотриманні позивачем вимог Закону № 1700-VII:
-                  факт отримання ним подарунка у вигляді земельної ділянки загальною площею 0,2279 га, розташованою в селі Зміїнець Луцького району Волинської області. Комісія наголосила, що згідно з відомостями з трудової книжки позивача, він на момент укладення договору дарування вказаної земельної ділянки обіймав посаду начальника відділу захисту інтересів громадян і держави у сфері земельних відносин прокуратури Волинської області;
-                  повідомлення ОСОБА_1 недостовірних відомостей щодо набуття дружиною права власності на квартиру загальною площею 68,69 кв. м. На думку відповідача, майнові права на вказану квартиру виникли у ОСОБА_4 , яка є матір`ю дружини позивача, у 2015 році, і ОСОБА_3 (дружина позивача) могла набути право власності на цю квартиру виключно на підставі цивільно-правового договору, а не шляхом анулювання договору купівлі-продажу.
-                  неналежне виконання кандидатом на посаду судді вимог Закону № 1700-VII у зв`язку з незазначенням ним у декларації за 2022 рік в розділі 6 «Цінне рухоме майно - транспортні засоби» вартості автомобіля, яким дружина позивача користувалась з 24 лютого 2022 року на підставі довіреності, а 10 січня 2024 року - набула у власність за ціною 700 000 грн.
177.     Проте, як установив суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й Велика Палата Верховного Суду, вказаний договір дарування земельної ділянки позивач відобразив у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2014 рік, зокрема у пункті 11 (дарунки, призи, виграші) розділу 3 (відомості про доходи), а також у пункті 23 цього ж розділу (відомості про нерухоме майно).
178.     Суд першої інстанції також слушно зауважив, що як на момент проведення співбесіди з позивачем, так і на час розгляду справи, у ВККС не було інформації про визнання цього договору дарування нікчемним, недійсним або удаваним.
179.     Також сторони не надали доказів на підтвердження виявлення НАЗК як уповноваженим не це органом ознак адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією. чи складання відповідного протоколу про таке правопорушення у діях позивача щодо набуття права власності на земельну ділянку шляхом укладення договору дарування.
180.     Достовірність відомостей у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2014 рік щодо наявності майна (майнових прав), набутого за час перебування позивача на посадах, визначених у пунктах 1 - 10 частини першої статті 2 Закону № 1682-VII, та відповідність вартості майна (майнових прав) доходам, отриманим із законних джерел, підтверджується також довідкою прокуратури Волинської області про результати перевірки, передбаченої Законом № 1682-VII, від 21 вересня 2023 року.
181.     Отже, суд першої інстанції правильно зазначив, що ОСОБА_1 виконав вимоги закону щодо необхідності декларування набуття права власності на земельну ділянку, а порушення позивачем вимог Закону № 1700-VII, про яке зазначає Комісія, не встановлено уповноваженим органом у визначений законом спосіб.
182.     Надав суд оцінку і обставинам щодо  декларування ОСОБА_1 відомостей стосовно майнових прав члена своєї сім`ї. Так,  суд першої інстанції слушно зауважив, що позивач не був стороною правочинів, укладених між його дружиною та її матір`ю щодо квартири загальною площею 68,69 кв. м, а його обов`язком було своєчасне відображення у своїй декларації фактичних відомостей про об`єкти нерухомості, що належать, зокрема, членам його сім`ї на праві приватної власності, незалежно від форми укладення правочину, внаслідок якого набуте таке право.
183.     Вказаний обов`язок позивач виконав шляхом відображення у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2022 рік у розділі 3 (об`єкти нерухомості).
184.     Суд першої інстанції правильно зазначив, що висновки Комісії про невідповідність таких правочинів вимогам закону  (пункт 45 оскаржуваного рішення) є радше умовиводом її членів, заснованим на власному тлумаченні чинного законодавства, і не стосуються морально-етичних якостей позивача як кандидата на посаду судді, а позивач не може нести відповідальності за рішення чи дії інших повнолітніх дієздатних членів родини при укладені ними правочинів, стороною яких він не є.
185.     Велика Палата Верховного Суду погоджується також з критичним підходом суду першої інстанції до висновку ВККС про неналежне виконання позивачем вимог Закону № 1700-VII (пункт 52 рішення Комісії) у зв`язку з незазначенням ним вартості автомобіля у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2022 рік, оскільки вказаний автомобіль придбала дружина ОСОБА_1 у січні 2024 року і обов`язок декларування вартості такого автомобіля виник у позивача саме з моменту його придбання. Водночас чинним законодавством не передбачений обов`язок проводити оцінку автомобіля при отриманні його у користування.
186.     Відповідно до роз`яснень НАЗК від 13 листопада 2023 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.
187.     Як убачається з пункту 2.2 договору купівлі-продажу транспортного засобу від 10 січня 2024 року право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання цього договору.
188.     За подання особою недостовірних відомостей у декларації передбачена як адміністративна, так і кримінальна відповідальність.
189.     Позивач зазначив, що автомобіль взяла у користування його дружина у 2022 році і саме вона займалась подальшими питаннями його придбання. При цьому точна вартість автомобіля у національній валюті не була визначена до моменту укладення договору купівлі-продажу, оскільки ціну з власником обговорювали у доларах США і з урахуванням коливання курсу валют її не можна було чітко встановити протягом строку користування дружиною позивача цим автомобілем.
190.     Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що твердження Комісії про обізнаність позивача з точною вартістю автомобіля з моменту початку користування ним є лише припущенням, оскільки позивач це заперечує, а відповідач відповідного факту не встановив, як і не надав інших належних і допустимих доказів на його підтвердження, що засвідчено поясненнями представника відповідача.
191.     У свою чергу використання позивачем позначки «невідомо» у розділі 6 декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2022 рік щодо вартості автомобіля, який перебував у користуванні його дружини, не є порушенням вимог антикорупційного законодавства.
192.     Так, відповідно до пункту 40 роз`яснень НАЗК від 13 лютого 2020 року № 1 за загальним правилом інформація про вартість відповідного майна повинна вказуватись на дату набуття права власності, володіння чи користування або відповідно до останньої грошової оцінки майна у грошовій одиниці України. Закон не вимагає від суб`єкта декларування проводити оцінку майна з метою заповнення декларації. Якщо суб`єкту декларування не відома вартість об`єкта ні на дату набуття права, ні за його останньою оцінкою (або якщо така оцінка не проводилася), то у відповідному полі форми декларації слід обрати позначку «Не застосовується» (крім майна, зазначеного у розділі 5 «Цінне рухоме майно (крім транспортних засобів)» декларації, право на яке набуто після подання першої декларації).
193.     Таким чином, рішення ВККС про відмову в наданні рекомендації кандидату на посаду судді не містить належного обґрунтування щодо невідповідності ОСОБА_1 критеріям доброчесності. ВККС не довела, що зазначені нею у Спірному рішенні обставини впливають на здатність ОСОБА_1 здійснювати правосуддя чесно та неупереджено, а її висновки ґрунтуються виключно на припущеннях. Відтак рішення ВККС є необґрунтованим та не містить належних мотивів, які б підтверджували невідповідність кандидата на посаду судді критеріям доброчесності та професійної етики.
194.     У цьому контексті Велика Палата Верховного Суду наголошує, що за правилами частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
195.     Тобто в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень на останнього покладено обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, які були наявні та враховувались на момент прийняття оскаржуваного рішення, вчинення дії або бездіяльності, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов`язок відсутній, якщо відповідач визнає позов.
196.     Докази, надані відповідачем, мають бути належним чином досліджені судом із наданням їм відповідної правової оцінки на предмет їх належності і допустимості, повноти та достатності для визнання правомірності рішень та дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
197.     Однак дослідженням матеріалів справи встановлено, що ВККС як суб`єкт владних повноважень під час розгляду цієї справи не надала доказів, які б свідчили про неналежне виконання ОСОБА_1 вимог Закону № 1700-VII та надання недостовірних відомостей щодо майнових прав члена своєї сім`ї.
198.     Наведене у підсумку дає підстави стверджувати, що викладені ВККС у Спірному рішенні мотиви щодо невідповідності позивача вимогам доброчесності є необґрунтованими, суб`єктивними і такими, що не дають змоги як позивачу, так і сторонньому спостерігачу зрозуміти, чому наведені обставини Комісія оцінила як такі, що ставлять під сумнів незалежність, чесність, сумлінність позивача, дотримання ним етичних норм, його бездоганну поведінку у професійній діяльності та особистому житті.
199.     Велика Палата Верховного Суду наголошує, що підставою для відмови кандидату на посаду судді в наданні відповідної рекомендації можуть бути не просто сумніви членів Комісії у доброчесності кандидата, а обґрунтовані сумніви, тобто такі, які ґрунтуються не на припущеннях, а на оцінці фактичних даних, і які спростовували б доводи кандидата або вказували б на їх суперечність або алогічність (беззмістовність).
200.     Отже, в обсязі встановлених у цій справі обставин у зіставленні з правовим регулюванням спірних правовідносин Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Спірне рішення не відповідає вимогам частини третьої статті 795 Закону № 1402-VIII, а також критеріям обґрунтованості, безсторонності та розсудливості, визначеним статтею 2 КАС України, що є підставою для визнання його протиправним і скасування.
201.     Підсумовуючи викладене, оцінивши обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів, наведених в апеляційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду висновує, що суд першої інстанції при розгляді цієї справи повно та всебічно встановив обставини справи, що мають значення для її вирішення, та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
202.     Велика Палата Верховного Суду вважає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до вимог статті 316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а зазначеного рішення - без змін.
203.     Керуючись статтями 266, 292, 308, 310, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1.           Апеляційну скаргу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України залишити без задоволення.
2.           Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2025 року у справі № 990/171/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                     О. В. Кривенда 
Судді:                                     О. О. Банасько                                           К. М. Пільков
О. Л. Булейко                                             Т. Г. Стрелець
І. А. Воробйова                                          О. С. Ткачук
О. А. Губська                                              В. Ю. Уркевич
А. А. Ємець                                                 Є. А. Усенко
В. В. Король                                                Н. В. Шевцова
С. Ю. Мартєв