УХВАЛА
 
30 липня 2025 року
м. Київ
 
справа № 489/2132/23
провадження № 61-3309св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого  -	Луспеника Д. Д.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,	Гулька Б. І.,  Лідовця Р. А.,  	
 
учасники справи:
позивач - Миколаївська міська рада,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги  ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 лютого 2025 рокута Миколаївської міської ради на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2024 року у складі судді Коваленка І. В. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Локтіонової О. В., Базовкіної Т. М., Ямкової О. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У травні 2023 року Миколаївська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації, припинення права власності на нежитлову будівлю, визнання договору дарування нежитлової будівлі недійсним та зобов`язання усунути перешкоди шляхом знесення будівлі.
 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Миколаївська міська рада на підставі рішення від 11 жовтня 2012 року за № 21/48 зі змінами, внесеними рішенням Миколаївської міської ради від 22 жовтня 2012 року № 22/40 продовжила ФОП  ОСОБА_1 оренду земельної ділянки з кадастровим номером 4810136900:02:053:0007 для подальшого обслуговування тимчасово розміщеного торгівельного павільйону поблизу житлового будинку АДРЕСА_1 .
 
На підставі вказаного рішення між Миколаївською міською радою та ФОП  ОСОБА_1 було укладено договір оренди від 06 серпня 2013 року № 9393.
 
Всупереч умов вказаного договору та норм законодавства на згаданій земельній ділянці ФОП ОСОБА_1 звів нежитлову будівлю загальною площею 134,9 кв.м та в порушення вимог законодавства оформив право власності на неї за адресою: АДРЕСА_1 , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05 квітня 2021 року вчинено запис №41356550.
 
Миколаївська міська рада вказувала, що будівництво нежитлової будівлі та оформлення права власності на неї за ОСОБА_1 здійснено з порушенням законодавства з огляду на таке.
 
Пунктом 1.1 договору оренди землі №9393 від 06 серпня 2013 року, який діяв до 11 жовтня 2015 року, передбачено, що земельна ділянка передавалася в оренду для обслуговування тимчасово розміщеного торгівельного павільйону без права оформлення права власності на нерухоме майно.
 
Вказаний договір припинив свою дію 11 жовтня 2015 року, а тому земельна ділянка з кадастровим номером 4810136900:02:053:0007 є самовільно зайнятою.
 
Всупереч умов договору та за наявності рішення Верховного Суду від 10 листопада 2021 про відмову у продовжені договору оренди ОСОБА_1 звів, а 05 квітня 2021 року зареєстрував на спірній ділянці право власності на нежитлову будівлю літ.А загальною площею 134,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Державна реєстрація будівлі була проведена з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки для реєстрації права власності на будівлю були подані: технічний паспорт номер НОМЕР_1 , виданий 28 серпня 2021 року ФОП « ОСОБА_3 »; рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради номер 140 від 24 лютого 2021 року; договір оренди землі №9393 від 06 серпня 2013 року.
Проте вказане рішення виконкому не містить жодної інформації стосовно зміни або надання адреси спірній нежитловій будівлі, договір оренди закінчив свою дію та мав обмеження, земельна ділянка передавалася в оренду для обслуговування тимчасово розміщеного торгівельного павільйону без права оформлення права власності на нерухоме майно, а технічний паспорт, навіть за умови його наявності, не є правовстановлюючим документом, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомості, він лише описує об`єкт та визначає його складові та технічні характеристики.
 
Отже всупереч умов договору оренди ФОП ОСОБА_1 замість обслуговування тимчасово розміщеного торгівельного павільйону самочинно побудовано капітальний об`єкт на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та була фактично ним зайнята самовільно, бо дія договору оренди закінчилася.
 
За такого, на думку позивача, ОСОБА_1 не набув у визначеному законом порядку право власності на вказаний об`єкт як на об`єкт нерухомості, а тому подальше відчуження ним його за договором дарування від 28 серпня 2021 року відповідачу ОСОБА_2 та реєстрація за нею права власності на цей об`єкт є незаконним.
 
Миколаївська міська рада наголошувала, що зведення ОСОБА_1 об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_1 на належній позивачу земельній ділянці без згоди останнього, подальша реєстрація права власності на нього та відчуження його шляхом дарування ОСОБА_2 порушує права територіальної громади міста Миколаєва.
 
З урахуванням наведених обставин позивач просив суд:
1) скасувати державну реєстрацію та припинити право власності за  ОСОБА_1 на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) визнати недійсним договір дарування цієї нежитлової будівлі від 28 квітня 2021 року №542; 3) скасувати державну реєстрацію та припинити право власності за ОСОБА_2 на нежитлову будівлю; 4) зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером: 4810136900:02:053:0007 шляхом знесення самочинного будівництва, а саме нежитлової будівлі літ. А загальною площею 134,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 з приведенням земельної ділянки в попередній стан.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29 травня 2023 року накладено арешт на нежитлову будівлю літ. А загальною площею 134,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 та заборону на її відчуження, а також вчинення будь-яких реєстраційних дій відносно нерухомого майна.
 
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11 грудня 2023 року провадження у справі в частині позовних вимог Миколаївської міської ради до  ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації, припинення права власності на нежитлову будівлю було закрито.
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 січня 2024 року ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11 грудня 2023 року скасовано, а справу в частині позовних вимог Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації, припинення права власності на нежитлову будівлю направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
 
Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 25 листопада 2024 року позов Миколаївської міської ради задоволено частково.
 
Скасовано державну реєстрацію та припинено право власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю за адресою:  АДРЕСА_1 .
 
Визнано недійсним договір дарування нежитлової будівлі літ. «А-1», загальною площею 134,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , виданий 28 квітня 2021 року, видавник: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Літвинчук А. А.
 
Скасовано державну реєстрацію та припинено право власності за ОСОБА_2 на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Миколаївської міської ради судовий збір в сумі 12 078,00 грн., з кожного по 6039,00 грн.
 
У іншій частині позовних вимог Миколаївської міської ради відмовлено.
 
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що Миколаївською міською радою не приймалося рішення про продовження договору оренди земельної ділянки, наданої у користування ФОП ОСОБА_1 для тимчасового розміщення торгівельного павільйону, строк дії якого закінчився 11 жовтня 2015 року. Разом з тим, ОСОБА_1 , ігноруючи зазначену обставину, здійснив на самовільно зайнятій земельній ділянці будівництво нежитлового приміщення та реєстрацію права власності на нього без належної правової підстави.
 
З огляду на неправомірність державної реєстрації права власності на торговельний павільйон за відповідачем ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про недійсність укладеного між ним та ОСОБА_2 договору дарування торговельного павільйону. Як наслідок вказаного суд вважав неправомірною державну реєстрацію права власності на вказаний в договорі дарування нерухомий об`єкт за обдарованою.
 
Що стосується позовної вимоги Миколаївської міської ради до ОСОБА_2 про зобов`язання усунути перешкоди раді у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 та приведення земельної ділянки у попередній стан, то суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для її задоволення, оскільки земельна ділянка в оренду відповідачу ОСОБА_2 не надавалася та торгівельний павільйон нею не будувався. Крім того, ця вимога є похідною від інших позовних вимог, правомірність яких визнана судом та задоволення яких повертає сторони в первісний стан.
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року апеляційну скаргу Миколаївської міської ради задоволено. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. 
 
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову Миколаївської міської ради. 
 
Зобов`язано ОСОБА_2 знести самочинно збудовану нежитлову будівлю літ. «А» загальною площею 134,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 з приведенням земельної ділянки з кадастровим номером: 4810136900:02:053:0007 в придатний для використання стан. У задоволенні решти позовних вимог Миколаївської міської ради відмовлено.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Миколаївської міської ради судовий збір за подання позовної заяви у сумі 2684 грн та за подання апеляційної скарги у сумі 4026 грн.
 
Стягнути з Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 3220,80 грн.
 
Стягнути з Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 6441,60 грн.
 
Ухвалюючи нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, - Миколаївської міської ради є вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до частини 4 статті 376 ЦК України. Інші вимоги, які були заявлені міською радою, є неналежними та неефективними, оскільки не призведуть до відновлення прав територіальної громади міста Миколаєва.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У березні 2025 року ОСОБА_2  засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та закити провадження у справі.
 
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на необхідність відступлення від правової позиції, що належним відповідачем за позовом власника землі про знесення об`єкта самочинного будівництва є останній набувач такого майна, а не забудовник, викладеної у постановах Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18, від 31 травня 2023 року у справі № 201/4483/20 щодо  (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Крім того, посилається на порушення судом правил підвідомчості. Вважає, що ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, про що неодноразово заявлялося в судах першої та апеляційної інстанцій. 
 
У березні 2025 року Миколаївська міська рада засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц, від 02 серпня 2023 року у справі № 495/5081/20, від 17 серпня 2023 року у справі № 904/3100/21, від 05 грудня 2018 року у справі № 826/23064/15, від 27 лютого 2019 року у справі № 826/Ї8273/16, від 18 квітня 2024 року у справі № 915/1567/21, від 21 грудня 2022 року у справі № 263/18985/19, від 03 березня 2021 року у справі № 915/161/20, від 28  жовтня 2020 року у справі 910/10963/19, від 18 листопада 2020 року у справі № 154/883/19-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Крім того, посилається на порушення судами норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
У червні 2025 року від Миколаївської міської ради надійшов відзив, у якому просили відмовити в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Ленінського  районного  суду  від  25 листопада 2024 року  та  постанову  Миколаївського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року у справі № 489/2132/23 в повному обсязі.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 17 березня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_2 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 01 квітня 2024 року касаційну скаргу Миколаївської міської ради передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2025 року  відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_2 з підстав, передбачених пунктами 2, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України); витребувано з Ленінського районного суду м. Миколаєва матеріали справи № 489/2132/23; надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження за скаргою Миколаївської міської ради з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України; надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.
 
У квітні 2025 року матеріали справи № 489/2132/23 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2025 року зупинено виконання постанови Миколаївського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року у справі за позовом Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації, припинення права власності на нежитлову будівлю, визнання договору дарування нежитлової будівлі недійсним та зобов`язання усунути перешкоди шляхом знесення будівлі до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
 
Ухвалою Верховного Суду 22 липня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Позиція Верховного Суду
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційне провадження у цій справі підлягає зупиненню до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 908/2388/21 (провадження № 12-73гс24).
 
Враховуючи предмет і підстави позову, висновки судів першої та апеляційної інстанцій, а також доводи касаційної скарги, перед Верховним Судом у цій справі постало питання, зокрема, про те, хто є належним відповідачем щодо вимоги позову про звільнення земельної ділянки шляхом знесення нежитлових приміщень, а саме особа, яка вперше здійснила будівництво на спірній земельній ділянці, чи особа, яка є кінцевим власником відповідних нежитлових приміщень. 
 
Згідно з відкритими даними з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2024 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 908/2388/21. 
 
Підставою передачі справи № 908/2388/21 на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила таке.
 
Відповідно до частини третьої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
 
У частина третій - п`ятій статті 376 ЦК України встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо ж власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
 
Зазначивши, що положення частини четвертої статті 376 ЦК України обмежують коло осіб, зобов`язаних знести об`єкт самочинного будівництва, їх забудовником, Касаційний господарський суд дійшов висновку, що застосування положень наведеної норми ЦК України призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво.
 
Водночас Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїх постановах від 02 червня 2021 року у справі № 509/11/17, від 30 вересня 2022 року у справі № 201/2471/20, від 15 березня 2023 року у справі № 205/213/22, від 05 квітня 2023 року у справі № 199/6251/18, від 31 травня 2023 року у справі № 201/4483/20 дотримується правової позиції, що належним відповідачем за позовом власника землі про знесення об`єкта самочинного будівництва є останній набувач такого об`єкта, а не його забудовник.
 
Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з наведеним не погоджується і вважає за необхідне відступити від цього висновку, викладеного у зазначених постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. 
 
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 05 лютого 2025 року (провадження № 12-73гс24) прийнято та призначено до розгляду справу № 908/2388/21 за касаційною скаргою ТОВ «Арт 2005» на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09 квітня 2024 року, рішення від 30 листопада 2022 року та додаткове рішення від 12 січня 2023 року Господарського суду Запорізької області.
 
Судові рішення у справі, яка переглядається, та судові рішення у справі, яка передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, ухвалені у подібних правовідносинах. 
 
Відповідно до пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі. 
 
Згідно з пунктом 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, до закінчення перегляду в касаційному порядку.
 
З урахуванням викладеного Верховний Суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у справі, що переглядається, до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 908/2388/21 (провадження № 12-73гс24). 
 
Керуючись статтями 252, 253, 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Зупинити касаційне провадження у справі № 489/2132/23 за позовом Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації, припинення права власності на нежитлову будівлю, визнання договору дарування нежитлової будівлі недійсним та зобов`язання усунути перешкоди шляхом знесення будівлі, за касаційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року та Миколаївської міської ради на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року, до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 908/2388/21 (провадження 
№ 12-73гс24).
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	Д. Д. Луспеник        	
Судді:	І. Ю. Гулейков        	
 	Б. І. Гулько        	
 	Г. В. Коломієць        	
 	Р. А. Лідовець