Номер провадження: 22-ц/813/1980/25 
Справа № 495/6032/23
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М., 
при секретарі судового засідання: Узун Н.Д.,
за участю: представника апелянта – Мандича Л.Л.,
переглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мандич Леонід Леонідович, на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 червня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна.
В обґрунтування позову зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.11.2019 було розірвано.
07 липня 2021 року відповідачка уклала шлюб з ОСОБА_3 та після державної реєстрації має прізвище « ОСОБА_4 », що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .
На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 28.11.2011 Органом приватизації державного житлового фонду виконкому Випасненської сільської ради, відповідачці та ОСОБА_5 в рівних частках належить на праві власності 1/2 частка житлового будинку загальною площею 70,5 км.м, житловою 45,7 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , тобто по 1/4 частки кожному власнику.
06 лютого 2012 року відбулася державна реєстрація цього права, що підтверджується витягом КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію прав за №33077309 та інформаційною довідкою №332864072 від 19.05.2023, згідно якого відповідачці належить на праві власності 1/4 частка житлового будинку.
Позивач вважає, що так як відповідачка отримала у власність в порядку приватизації державного житлового фонду 1/4 частки житлового будинку то зазначена частка є спільною власністю подружжя і підлягає поділу.
Виходячи з викладеного, позивач просив суд поділити спільне майно між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом виділення у власність ОСОБА_1 1/8 частки житлового будинку загальною площею 70,5 кв.м, житловою 45,7 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Мандич Л.Л у судове засідання в суді першої інстанції не з`явився, проте подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання в суді першої інстанції не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причин неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило.
26 червня 2024 року заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить суд заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_6 до апеляційного суду направила відзив на апеляційну скаргу в якому просить суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване заочне рішення залишити без змін.
В судове засідання, призначене на 05 червня 2025 року об 14:40 год з`явився представник апелянта – адвокат Мандич Л.Л., інші учасники справи до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками та рекомендованими повідомленнями, наявними в матеріалах справи (а.с. 107-110).
Від відповідачки ОСОБА_6 до апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (а.с. 100).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_2 стала власником 1/4 частки житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , внаслідок виділу частки будинку за даною адресою приватизованої в порядку Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", вказана 1/4 частка житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 є особистою власністю відповідачки, та не підпадає під визначення спільного майна подружжя, а тому не підлягає поділу.
Апеляційний суд вважає вірними вказані висновки суду першої інстанції та зазначає наступне.
Так, судом встановлено, що 04.09.2011 між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було укладено шлюб, який зареєстрований Виконавчим комітетом Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про що видано свідоцтво про шлюб, серії НОМЕР_2 та в реєстраційній книзі складено запис №21.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.11.2019 шлюб між сторонами було розірвано.
07 липня 2021 року відповідачка уклала шлюб з ОСОБА_3 , та після державної реєстрації відповідачка має прізвище « ОСОБА_4 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .
На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 28.11.2011 №2040 Органом приватизації державного житлового фонду виконкому Випасненської сільської ради, відповідачці та ОСОБА_5 в рівних частках належить на праві власності 1/2 частка житлового будинку загальною площею 70,5 км.м, житловою 45,7 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , тобто по 1/4 частки кожному власнику.
06 лютого 2012 року відбулася державна реєстрація цього права, що підтверджується витягом КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію прав за №33077309, та інформаційною довідкою №332864072 від 19.05.2023, згідно якого відповідачці належить на праві власності 1/4 частка житлового будинку.
В апеляційній скарзі скаржником наголошено на тому, що правовий режим приватизованого житла змінювався, при цьому лише в період з 08 лютого 2011 року по 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною власністю подружжя. 
Апеляційний суд вважає такі доводи апеляційної скарги неспроможними з огляду на наступне.
Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України.
Приписами ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.
За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".
Імперативною нормою законодавства визначено, що житло, яке було набуто за час шлюбу внаслідок його приватизації є особистою приватною власністю дружини та чоловіка. Зазначена норма була доповнена до ст. 57 СК України згідно із Законом №4766-VI від 17.05.2012 через різну правозастосовну практику, у зв`язку з чим законодавець й вирішив конкретизувати для усунення іншого можливого тлумачення з цього питання, визначивши приватизоване житло як об`єкт особистої приватної власності.
Отже, з`ясувавши, що спірне майно було набути відповідачкою під час шлюбу але шляхом приватизації державного майна, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що таке майно не може бути визнано спільним майном подружжя, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Апеляційний суд зауважує, що позивачем не доведено, що в період сумісного життя з відповідачкою, йому не було відомо про приватизацію спірного житлового будинку, тобто він погодився з таким результатом приватизації, оскільки не оскаржував процедуру та наслідки приватизації житлового будинку протягом 12 років.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до формальних міркувань та не впливають на розгляд справи по суті. При цьому апеляційний суд зауважує, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі RuizTorija v. Spain, серія A, №303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Відтак, наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони спростовуються встановленими судом обставинами та не доводять порушення або неправильного застосування судами норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суду на підставі ст. 375 ЦПК України, відхиляючи апеляційну скаргу, залишає рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мандич Леонід Леонідович - залишити без задоволення.
Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 червня 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 16 червня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда