ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року	  м. Одеса	Справа № 916/653/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Принцевської Н.М., Філінюка І.Г.

розглянувши апеляційну скаргу Комунального закладу Спеціалізованої позашкільної освіти «СПЕЦІАЛІЗОВАНА ДИТЯЧО-ЮНАЦЬКА СПОРТИВНА ШКОЛА ОЛІМПІЙСЬКОГО РЕЗЕРВУ ЗІ СКЕЛЕЛАЗІННЯ»
на рішення Господарського суду Одеської області від 08.04.2025 (повний текст складено та підписано 14.04.2025, суддя Гут С.Ф.)
у справі №916/653/25
за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
до Комунального закладу Спеціалізованої позашкільної освіти «СПЕЦІАЛІЗОВАНА ДИТЯЧО-ЮНАЦЬКА СПОРТИВНА ШКОЛА ОЛІМПІЙСЬКОГО РЕЗЕРВУ ЗІ СКЕЛЕЛАЗІННЯ»
про стягнення 54403,85 грн

ВСТАНОВИВ
Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області із позовною заявою про стягнення з Комунального закладу Спеціалізованої позашкільної освіти “СПЕЦІАЛІЗОВАНА ДИТЯЧО-ЮНАЦЬКА СПОРТИВНА ШКОЛА ОЛІМПІЙСЬКОГО РЕЗЕРВУ ЗІ СКЕЛЕЛАЗІННЯ” заборгованості у розмірі 54403,85 грн. 
В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на неналежне виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором оренди в частині своєчасного та остаточного внесення орендної плати.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 08.04.2025 по справі №916/653/25 позов задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача 54403 грн 85 коп. заборгованості та 2422 грн 40 коп. витрат зі сплати судового збору.
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що відповідач у порушення умов укладеного між сторонами договору та взятих а себе зобов`язань, не виконав свого обов`язку щодо повної та своєчасної сплати орендних платежів.
Не погодившись із даним рішенням до Південного-західного апеляційного господарського суду звернувся відповідач з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 08.04.2025 року по справі №916/653/25 та ухвалити нове рішенням, яким відмовити у задоволені позовної заяви в повному обсязі. 
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є протиправним та таким, що не відповідає вимог чинного законодавства, прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне:
- даний спір виник між двома суб`єктами між якими відсутні договірні правовідносини, які підпорядковані Одеській міській раді, що є суб`єктом владних повноважень, а тому такі справи підсудні виключно Одеському окружному адміністративному суду, але суд першої інстанції даний факт залишив без уваги та безпідставно відмовив у задоволені клопотання відповідача про передачу справи за юрисдикцією;
- оскільки позивач та відповідач у справі фінансуються з місцевого бюджету розпорядником якого є Одеська міська рада, Господарський суд Одеської області повинен був задовольнити клопотання відповідача та залучити Одеську міську раду в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору;
- ані позивачем, ані судом першої інстанції не було враховано того, що відповідач фактично не використовував орендовані приміщенні;
- судом першої інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин строків позовної давності. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження у цій справі та визначено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
До суду апеляційної інстанції надійшло відзив на апеляційну скаргу в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає, що виходячи з матеріалів справи спір у даній справі виник із правочину - договору оренди від 20.07.2016 р. № 07-к/16 внаслідок укладення якого у відповідача виникла заборгованість, а тому цей спір підлягав розгляду саме Господарським судом Одеської області.
До того ж, як зазначає позивач, враховуючи те, що даний спір виник внаслідок договірних відносин між Департаментом та відповідачем, даний спір не може вплинути на права та обов`язки Одеської міської ради, яка не є стороною в договорі.
Щодо посилання апелянта на пропуск строку позовної давності у цій справі, позивач посилаючись на Прикінцеві та перехідні положень ЦК України зазначає, що враховуючи обставини введення в Україні карантину та запровадження правового режиму воєнного стану, позовна давність за вимогою про стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди не сплинула, оскільки строк позовної давності передбачений ст.ст. 257 та 258 ЦКУ, продовжився на строк дії такого карантину та воєнного стану.
Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
В ході апеляційного розгляду даної справи Південно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України. Позивач скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 ГПК України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, 20 липня 2016 року між Відділом освіти Київської районної адміністрації Одеської міської ради (Орендодавець), та Комунальним позашкільним навчальним закладом “Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа № 12” (Орендар) укладено договір оренди № 07-к/16 нежилого приміщення (Договір), умовами пункту 1.1 якого передбачено, що Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне погодинне користування приміщення в Одеській ЗОШ № 81, площею 268,1 кв.м (двісті шістдесят вісім - 10) - 57 (п`ятдесят сім) годин на місяць, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дор., 26 (Об`єкт оренди). Характеристика об`єкта оренди наводиться у технічному паспорті, виданому КП „ОМБТІ та РОН” 15 березня 2005 року. Ринкова вартість об`єкта оренди становить 2236759 грн 00 коп. (два міліонна двісті тридцять шість тисяч сімсот п`ятдесят дев`ять гривень 00 копійок) (без урахування податку на додану вартість). Звіт про незалежну оцінку ринкової вартості об`єкта оренди складений станом на 20 квітня 2016 року (двадцяте квітня дві тисячі шістнадцятого року) (Сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 168/16, виданий 26 лютого 2016 року Фондом державного майна України).
Передача в оренду об`єкта, зазначеного у п. 1.1. цього договору, здійснюється на підставі Цивільного та Господарського кодексів України, Закону України „Про оренду державного та комунального майна” та розпорядження міського голови м. Одеси „Про передачу в оренду Комунальному позашкільному навчальному закладу (КПНЗ) “Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа № 12” нежитлового приміщення першого поверху загальною площею 268,1 кв. м., що розташоване за адресою: м. Одеса, Фонтанська дор., 26” від 12.07.2016 року № 662 (пункт 1.2).
Термін дії договору оренди з 20 липня 2016 року – двадцяте липня дві тисячі шістнадцятого року, до 11 червня 2019 року – одинадцяте червня дві тисячі дев`ятнадцятого року (пункт 1.3).
Орендна плата визначається на підставі ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України 04.10.1995 року зі змінами та доповненнями та рішень Одеської міської ради та виконкому Одеської міської ради (пункт 2.1).
За орендоване приміщення Орендар, зобов`язується сплачувати орендну плату відповідно до розрахунку, приведеного у додатку 1 до договору, що становить за перший, після підписання договору оренди місяць 427 (чотириста двадцять сім) гривень 46 копійок (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства (пункт 2.2).
Орендар зобов`язаний вносити орендну плату… щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності (пункт 2.3).
За невиконання або неналежне виконання обов`язків за цим Договором винна сторона відшкодовує іншій стороні завдані збитки відповідно до чинного законодавства. Відшкодування збитків не звільняє винну сторону від виконання умов договору (пункт 5.1).
Питання, не врегульовані цим Договором, вирішуються відповідно до чинного законодавства (пункт 7.1).
У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, що були передбачені договором (пункт 7.8).
Дія договору оренди припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; продажу об`єкта оренди за участю Орендаря; загибелі об`єкта оренди; достроково за згодою сторін або за рішенням господарського суду; банкрутства або ліквідації Орендаря; в інших випадках, передбачених чинним законодавством (пункт 7.11).
Представлена копія Договору містить підписи Орендодавця та Орендаря, скріплена печатками контрагентів.
20 липня 2016 року між Орендодавцем та Орендарем складено акт приймання-передачі об`єкту оренди.
21 липня 2016 року між Відділом освіти Київської районної адміністрації Одеської міської ради (Орендодавець), та Комунальним позашкільним навчальним закладом “Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа № 12” (Орендар), укладено Додаткову угоду № 2 до Договору, якою внесено зміни шляхом:
Внесення змін до абзацу 1 підпункту 1.1 – “Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне погодинне користування приміщення в Одеській ЗОШ № 81, площею 268,1 кв. м (двісті шістдесят вісім - 10) - 57 (п`ятдесят сім) годин на місяць, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дор., 26 (далі за текстом об`єкт оренди)”;
Доповнення підпункту 2.1 – “На підставі рішення Одеської міської ради від 16.12.2015 року № 71-VII орендарю встановлена орендна платня 1 грн за рік терміном з 01.01.2016 року до 31.12.2016 року”;
Доповнення підпункту 2.2 – “За орендоване приміщення Орендар, зобов`язується сплачувати орендну плату відповідно до розрахунку, приведеного у додатку 2 до договору, що становить 1 (одна) гривня 00 копійок на рік (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції)”.
03 січня 2017 року між Комунальною установою “Центр фінансування та господарської діяльності закладів та установ системи освіти Київського району м. Одеси” (Орендодавець), та Комунальним позашкільним навчальним закладом “Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа № 12” (Орендар), укладено Додатковий договір № 1 про внесення змін до Договору про наступне:
Сторони, за взаємною згодою сторін домовились внести наступні зміни до договору оренди нежилого приміщення від 20 липня 2016 року № 07-к/16 на нежиле приміщення, що розташоване на першому поверсі Одеської загальноосвітньої школи № 81 І-III ступенів Одеської міської ради Одеської області, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дор., 26, укладеного між комунальною установою “Центр фінансування та господарської діяльності закладів та установ системи освіти Київського району м. Одеси” та Комунальним позашкільним навчальним закладом “Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа № 12” (пункт 1).
На підставі рішення Одеської міської ради від 07.12.2016 р. № 1414-VII, рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 24.11.2016 р. № 361, наказу департаменту освіти та науки Одеської міської ради від 28.11.2016 р. № 185-ф, у преамбулі та розділі “Місцезнаходження сторін” Договору, назву Орендодавця змінити “Відділ освіти Київської районної адміністрації Одеської міської ради” на “Комунальну установу “Центр фінансування та господарської діяльності закладів та установ системи освіти Київського району м. Одеси” (пункт 2).
Внесено зміни до абзацу 1 підпункту 1.1. Договору – “Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне погодинне користування приміщення в Одеській ЗОШ № 81, площею 268,1 кв.м (двісті шістдесят вісім - 10) - 57 (п`ятдесят сім) годин на місяць, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дор., 26 (далі за текстом об`єкт оренди)”.
Внесено зміни в підпункт 2.2 – “За орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату відповідно до розрахунку, приведеного у додатку 1 до договору, що становить 1 (одна) гривня 00 копійок (без урахування податку на додану вартість). На підставі підпункту 1.20 рішення Одеської міської ради від 07.12.2016 року № 1434-VII орендарю встановлена орендна платня у розмірі 1 грн за рік терміном з 01.01.2017 року до 31.12.2017 року”.
03 січня 2018 року між Комунальною установою “Центр фінансування та господарської діяльності закладів та установ системи освіти Київського району м. Одеси” (Орендодавець), та Комунальним позашкільним навчальним закладом “Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа № 12” (Орендар), укладено Додатковий договір № 1 про внесення змін до Договору про наступне:
Сторони, за взаємною згодою сторін домовились внести наступні зміни до договору оренди нежилого приміщення від 20 липня 2016 р. № 07-к/16 на нежиле приміщення, що розташоване на першому поверсі Одеської загальноосвітньої школи № 81 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дор., 26, укладеного між відділом освіти Київської районної адміністрації та Комунальним позашкільним навчальним закладом “Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа № 12”, внесених змін до договору – заміна сторони додатковим договором від 03.01.2017 р. з “Відділу освіти Київської районної адміністрації” на Комунальну установу “Центр фінансування та господарської діяльності закладів та установ системи освіти Київського району м. Одеси” (пункт 1).
Внесено зміни до абзацу 1 підпункту 1.1. Договору – “Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне погодинне користування приміщення в Одеській ЗОШ № 81, площею 268,1 кв.м (двісті шістдесят вісім - 10) - 57 (п`ятдесят сім) годин на місяць, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дор., 26 (далі за текстом об`єкт оренди).
Внесено зміни до підпункт 2.2 – “Абзац 1 – За орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату відповідно до розрахунку, приведеного у додатку 1 до договору, що становить 1 (одна) гривня 00 копійок (без урахування податку на додану вартість). Абзац 2 – На підставі підпункту 1.11 рішення Одеської міської ради від 14.12.2017 року № 2779-VII орендарю встановлена орендна платня у розмірі 1 грн за рік терміном з 01.01.2018 року до 31.12.2018 року”.
26 лютого 2018 року між Одеською загальноосвітньою школою № 81 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області, Код ЄДРПОУ 25428319 (Орендодавець) та Комунальним позашкільним навчальним закладом “Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа № 12”, Код ЄДРПОУ 33388412 (Орендар), укладено Додатковий договір № 2 про внесення змін до Договору, яким сторони, за взаємною згодою сторін домовились внести наступні зміни до договору оренди неживої приміщення від 20 липня 2010 р. № 07-к/16 на нежиле приміщення, що розташовані – на першому поверсі Одеської загальноосвітньої школи № 81 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дор., 26, укладеного між Відділом освіти Київської районної адміністрації Одеської міської ради та Комунальним позашкільним навчальним закладом “Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа № 12”, внесених змін до договору – заміна сторони додатковим договором від 17.05.2017 р. з Відділу освіти Київської районної адміністрації на Комунальну установу “Центр фінансування та господарської діяльності закладів та установ системи освіти Київського району м. Одеси”:
“На підставі ст. 80 розділу X Закону України “Про освіту”, Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, у преамбулі та розділі “Місцезнаходження сторін” Договору, назву Орендодавця змінити з Комунальна установа “Центр фінансування та господарської діяльності закладів та установ системи освіти Київського району м. Одеси” на “Одеська загальноосвітня школа № 81 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області”.
23 березня 2018 року між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (Орендодавець), та Комунальним позашкільним навчальним закладом “Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа № 12” (Орендар), укладено Додатковий договір № 3 про внесення змін до Договору, а саме керуючись рішенням Одеської міської ради від 26.04.2017 року № 1962-VII “Про визнання таким, що втратило чинність, рішення Одеської міської рад від 27.06.2006 року № 56-V “Про впорядкування роботи виконавчих органів Одеської міської ради з виконання функцій орендодавця нежилих приміщень, що знаходяться в комунальній власності територіальної громади м. Одеси”, рішенням Одеської міської ради від 26.07.2017 р. № 2284-VII “Про визначення органу, уповноваженого управляти майном, яке є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси”, та на підставі акту приймання-передачі приміщення від 23 березня 2018 р. у преамбулі та розділі “Місцезнаходження сторін” Договору назву Орендодавця змінити на “Департамент комунальної власності Одеської міської ради”.
З 01.01.2018 Орендар перераховує орендну плату, у встановленому даним договором розмірі, з урахуванням індексу інфляції та ПДВ, на поточний рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (пункт 1.2).
Орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності (пункт 1.3).
Інші умови Договору залишаються без змін.
18 січня 2019 року між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (Орендодавець), та Комунальним позашкільним навчальним закладом “Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа № 12” (Орендар), укладено Додатковий договір № 4 про внесення змін до Договору, а саме:
Пункт 1.3 розділу 1 Договору доповнено наступним - “Продовжити термін дії цього Договору на 1 рік, а саме з 01 січня 2019 року до 31 грудня 2019 року (до тридцять першого грудня дві тисячі дев`ятнадцятого року);
Перший абзац пункту 2 підпункту 2.2 Договору викладено в новій редакції - “За орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату: з 01 січня 2019 р. по 31 грудня 2019 р. в розмірі 1 грн на рік за все приміщення (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції); з 01 січня 2020 р. в розмірі 3579,49 грн, що розрахована на 01.01.2019 р. (без урахуванню податку на додану вартість та індексу інфляції), та є базовою ставкою орендної плати за місяць”.
Інші умови Договору залишаються без змін.
30 грудня 2020 року між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (Орендодавець), та Комунальним позашкільним навчальним закладом “Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа № 12” (Орендар), укладено Додатковий договір про розірвання Договору, яким сторонами погоджено наступне:
“Договір № 07-к/16 від 20.07.2016 р., укладений між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Комунальним позашкільним навчальним закладом “Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа № 12” на оренду нежилого приміщення першого поверху, загальною площею 268,1 кв.м, що розташоване за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 26 (ОЗОШ № 81) вважати розірваним за погодженням обох сторін відповідно до ст. 24 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” з 30 грудня 2020 р.
Договір № 07-к/16 від 20.07.2016 р. оренди нежитлового приміщення (майна) припинив свою дію з 30 грудня 2020 р.”.
Також до матеріалів справи представлено складений 30.12.2020 акт приймання-передачі об`єкту оренди.
Відповідно до представленого Департаментом розрахунку за КЗСПО “СДЮСШОР зі скелелазіння” обліковується 54403,85 грн заборгованості з орендної плати за Договором, нарахованої впродовж 01 січня 2020 – 30 грудня 2020.
Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд визнав заявлені позовні вимоги обґрунтованими та задовольнив їх у повному обсязі. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дослідивши наявні матеріали справи, доводи сторін та висновки суду першої інстанції, зазначає таке. 
Цивільні зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів. 
Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. 
У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України, яка кореспондується з приписами ст. 759 ЦК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. 
Згідно з ч. 1 статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. 
За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Відповідно до приписів ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У відповідності до частини 1 статті 2 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” (тут і далі в редакції чинній на час укладання Договору оренди) орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.
Згідно з частиною 4 статті 10 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” умови договору оренди є чинними на весь строк дії договору і у випадках, коли після його укладення (приведення у відповідність з цим Законом) законодавством встановлено правила, які погіршують становище орендаря. 
Приписи статті 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” передбачають, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін (частина 1). У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором (частина 2). Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки, має переважне право, за інших рівних умов, на продовження договору оренди на новий термін (частина 3).
В свою чергу, частина 2 статті 26 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” встановлює, що однією з підстав припинення договору оренди є закінчення строку, на який його було укладено.
Згідно ж із статтею 764 ЦК України (в редакції чинній на час укладення Договору оренди), якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
При цьому частини 2 та 4 статті 284 ГК України встановлюють, що умови договору оренди зберігають свою силу на весь строк дії договору, а також у разі якщо після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря. Строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Як вже було вказано вище, Додатковим договором № 4 від 18.01.2019 сторонами погоджено продовжити термін дії Договору оренди на 1 рік, а саме з 01 січня 2019 року до 31 грудня 2019 року.
З огляду на те, що до матеріалів справи не представлено надісланих контрагентом (-ами) заяв із заперечення стосовно продовження укладеного Договору оренди, як до 31 грудня 2019 року, так і після цієї дати, то такий строк дії такого договору є продовженим на один рік. Тобто до 31.12.2020. 
Поряд із наведеним, 30 грудня 2020 року між Департаментом та КЗСПО “СДЮСШОР зі скелелазіння” укладено Додатковий договір про розірвання Договору, яким сторони обопільно погодили розірвати Договір оренди з 30 грудня 2020 року. 
У відповідності до Акту приймання-передачі від 30.12.2020 майно було повернуто відповідачем на користь позивача. 
Відповідно ж до частин 1 та 4 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
В свою чергу, частини 2 та 3 статті 653 ЦК України визначають, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. 
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Приписами статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 598 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Відповідно до приписів статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Припинення зобов`язання слід відрізняти від закінчення строку дії договору. Закінчення строку дії договору означає, що між його сторонами у майбутньому не будуть виникати взаємні права та обов`язки, що випливали із цього договору. Але ті зобов`язання, які вже існують на момент закінчення строку дії договору, будуть існувати і після його закінчення доти, доки вони не будуть припинені на підставах, встановлених договором або законом (пункт 68 постанови Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 908/288/20).
Отже, як вбачається з наявних матеріалів справи та не спростовано відповідачем, останній у період з 01.01.2020 по 30.12.2020 використовував орендоване майно, однак у порушення умов договору не сплачував оренду плату. 
Колегія суддів зазначає, що укладаючи 18 січня 2019 року Додатковий договір № 4 Департаментом та КЗСПО “СДЮСШОР зі скелелазіння” погоджено викласти перший абзац пункту 2 підпункту 2.2 в новій редакції - “За орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату: з 01 січня 2020 р. в розмірі 3579,49 грн, що розрахована на 01.01.2019 р. (без урахуванню податку на додану вартість та індексу інфляції), та є базовою ставкою орендної плати за місяць”.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості за період з 01.01.2020 по 30.12.2020, колегія суддів встановила, що такий здійснено вірно, з урахуванням розміру орендної плати, яка погоджена сторонами у Додатковому договорі №4 від 18.01.2019.
Доказів сплати заборгованості у розмірі 54403,85 грн, у повному обсязі або частково, наявні матеріли справи не містять, а відповідачем надано не було. 
З огляду на таке, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог. 
Судом апеляційної інстанції відхиляються твердження апелянта про те, що у спірний період, за який стягується заборгованість з орендної плати, він не використовував орендоване приміщення, з огляду на таке. 
За приписами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 74 ГПК України). 
Колегія суддів відзначає, що за змістом статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt). 
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Обставина, про яку стверджує сторона, підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.11.2023 у справі №16/137б/83б/22б (910/12422/20)). Аналогічний стандарт доказування застосувала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює потребу співставлення судом доказів. Отже, з введенням у дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. 
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
У даному випадку відповідачем не надано, а наявні матеріали справи не містять жодних належних на допустимих доказів, які б достеменно та беззаперечно свідчили про те, що у спірний період з 01.01.2020 по 30.01.2020 він не використовував орендоване приміщення, звертався до позивач з приводу його повернення тощо. 
Щодо посилання апелянта на те, що п. 14 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає таке. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 установлено з 12.03.2020 на усій території України карантин, дію якого було неодноразово продовжено до 30.06.2023.
Відповідно до п. 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України установлено, що з моменту встановлення карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11.03.2020 №211 (із наступними змінами і доповненнями), і до його відміни (скасування) в установленому законом порядку, плата за користування нерухомим майном (його частиною) підлягає зменшенню за вимогою наймача, який здійснює підприємницьку діяльність з використанням цього майна, впродовж усього часу, коли майно не могло використовуватися в підприємницькій діяльності наймача в повному обсязі через запроваджені обмеження та (або) заборони. У випадку, визначеному абзацом першим цього пункту, розмір плати за користування майном не може перевищувати сукупний (пропорційно до орендованої площі) обсяг витрат, які наймодавець здійснив або повинен буде здійснити за відповідний період для внесення плати за землю, сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, і сплати вартості комунальних послуг. Зазначені витрати покладаються на наймача як плата за користуванням майном за відповідний період пропорційно площі нерухомого майна, яку він наймає відповідно до договору, якщо договором не передбачений обов`язок наймача самостійно сплатити ці витрати повністю або частково. 
Ця норма не поширюється на суб`єктів господарювання, які впродовж дії карантину фактично здійснювали діяльність з використанням цього майна в своїй господарській діяльності в повному обсязі, а також на договори найму майна, яке належить територіальній громаді.
Згідно з ч.ч. 4, 6 ст. 762 ЦК України наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
У ч. 6 ст. 762 ЦК України відсутній вичерпний перелік обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження, а за змістом п. 14 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України такого вичерпного переліку обставин теж не передбачено.
У п. 6.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16 зазначено, що підставою для застосування норми ч. 6 ст. 762 ЦК України є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством. 
Відтак, для застосування ч. 6 ст. 762 ЦК України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном, визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає.
Тобто, наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини. Підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату вищезазначена норма визначає об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.
Верховним Судом у постанові від 20.10.2021 у справі № 911/3067/20 вказано, що при оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили тощо. Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї норми Закону він вправі порушувати питання про повне звільнення його від внесення орендної плати. Аналогічна правова позиція щодо застосування приписів статті 762 Цивільного кодексу України викладена у постановах Верховного Суду у справах № 914/1248/18, № 914/2264/17, № 910/13158/20.
Однак, як вже було вказано вище, відповідач не надав, а наявні матеріли справи не містять доказів на підтвердження того, що він не використовував орендоване майно з причин, які об`єктивно не залежали від нього, повідомив про такі обставини позивача, намагався повернути майно тощо.
З приводу посилання апелянта на те, що даний спір мав бути розглянутий адміністративним, а не господарським судом, колегія суддів зазначає таке. 
За приписами ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи – підприємці.
Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18, від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18, від 25.02.2020 у справі № 916/385/19 та постановах Верховного Суду від 06.06.2023 у справі № 920/277/22, від 10.05.2023 у справі № 920/343/22, від 10.05.2023 у справі № 920/155/22.
Так, у даному випадку спір виник між двома окремими юридичними особами, а саме Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Комунальним закладом Спеціалізованої позашкільної освіти «СПЕЦІАЛІЗОВАНА ДИТЯЧО-ЮНАЦЬКА СПОРТИВНА ШКОЛА ОЛІМПІЙСЬКОГО РЕЗЕРВУ ЗІ СКЕЛЕЛАЗІННЯ» з приводу неналежного виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору оренду.
З огляду на таке, даний спір у відповідності до приписів ст. 20 ГПК України відноситься до юрисдикції саме господарського суду. 
В той же час, згідно з ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, за переліком наведеним у вказаній статті, яка не визначає, що до юрисдикції адміністративного суду належать спори між двома юридичними особами щодо виконання умов укладеного між ними договору, зокрема оренди.
Не погоджується колегія суддів й з твердженням апелянта про те, що до участі у даній справі мала б бути залучена Одеська міська рада в якості третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, з огляду на таке. 
Відповідно до частини першої статті 41 Господарського процесуального кодексу України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.
За умовами ст.50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи (ч.1). У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі (ч.3). Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі (ч.4).
Згідно з положеннями ст.51 ГПК України, якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору (ч.1). У разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи, обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони (ч.2).
Отже, норми процесуального права передбачають можливість участі в судовому процесі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на предмет спору. Підставою для залучення судом до участі у справі осіб, які не є стороною у справі, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, є обставини можливості впливу судового рішення зі спору на права та обов`язки цих осіб щодо однієї із сторін. При цьому учасники справи, звертаючись до суду із відповідним клопотанням про залучення особи, яка не є учасником справи, до участі у справі в якості третьої особи, мають обґрунтувати та довести можливість впливу судового рішення, ухваленого за результатом розгляду справи по суті спору, на права або обов`язки цієї особи щодо однієї із сторін.
Вирішуючи питання наявності юридичного інтересу у третьої особи, суд має з`ясувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення у цій справі наділено таку особу новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.05.2024 у справі №922/3961/23.
Як вже було вказано вище, даний спір виник між двома окремими юридичними особами щодо виконання умов договору оренди, який укладено між ними. 
Інші особи, зокрема й Одеська міська рада, не є стороною спірного договору й не брала участі у відповідних правовідносинах. Рішення у цій справі, жодним чином не наділяє таку особу новими правами, не покладає на неї нові обов`язки та не змінює (позбавляє) її наявні права та/або обов`язки. 
При цьому, як було зазначено Верховним Судом у постанові від 26.06.2025 по справі №916/537/24 участь у розподілі бюджетних коштів сама по собі не свідчить про наявність процесуального чи матеріального інтересу у конкретному судовому спорі. 
А тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції цілком обґрунтовано відмовив відповідачеві у залученні Одеської міської ради до участі у справі в якості третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Не заслуговують на увагу й посилання апелянта на пропуск позивачем строку позовної давності, з огляду на наступне.
Під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року. 
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією рф проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
Підсумовуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 по справі №903/602/24 виснувала, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Отже, оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо заявлених позивачем позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати за період з 01.01.2020 по 30.12.2020 не сплила, то перебіг цього строку є зупиненим і дотепер (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану).
Тобто, у даній справі позивачем не пропущено строку позовної давності щодо звернення з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди, яка виникла за період з 01.01.2020 по 30.12.2020.
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішеня, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційні скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржниками порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін.                                                                 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 08.04.2025 у справі №916/653/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Датою складання та підписання даної постанови є 06.08.2025.

Головуючий суддя                                                                                Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                            Принцевська Н.М.

Суддя                                                                                             Філінюк І.Г.