Справа № 461/2294/25                                Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р. 
Провадження № 22-ц/811/1164/25                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 серпня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О., 
секретаря: Цьони С.Ю.
з участю: представника апелянта - адвоката Остапіва Р.Ю., 
розглянувши у  порядку письмового провадження  цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Остапіва Романа Юрійовича на ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 25 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , за участю третьої особи Відділу «Служба у справах дітей» Галицького району Управління «Служба у справах дітей Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визначення місця проживання дітей ,-

в с т а н о в и в:
ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи Відділу «Служба у справах дітей» Галицького району Управління «Служба у справах дітей Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визначення місця проживання дітей, з підстав, викладених у фабулі позову.
Позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить вжити заходи забезпечення позову, а саме: до вирішення справи по суті ОСОБА_1 обмежити у праві виїзду за межі України ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 ) та заборонити у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України до ухвалення судом рішення по справі; зобов`язати ОСОБА_1 здати на зберігання до суду оригінали паспортів громадян України для виїзду за кордон ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 рн свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 ) до закінчення розгляду справи.
Оскаржуваною ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 25 березня 2025 року заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову - задоволено.
До вирішення справи по суті ОСОБА_1 обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 ) та заборонити у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України до ухвалення судом рішення по справі.
Зобов`язано ОСОБА_1 здати на зберігання до суду оригінали паспортів громадян України для виїзду за кордон ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 ) до закінчення розгляду справи.
Не погоджуючись з ухвалою суду представник  ОСОБА_1 - адвокат Остапів Роман Юрійович подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати.
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що судом не аргументовано, яким чином може бути утруднено виконання рішення суду в майбутньому та яке відношення має захід забезпечення до реалізації прав позивача, тощо.
Також покликається на те, що судом не враховано того що у заяві про забезпечення позову відсутня пропозиція щодо зустрічного забезпечення та, відповідно, не вирішення цього процесуального питання, що є окремою підставою для скасування ухвали.
Крім того, зазначає, що такий захід забезпечення позову в цивільній справі взагалі не передбачений жодною нормою чинного законодавства. Більш того вживається при розгляді кримінальних справ (тяжкі злочини, вирішення питання взяття під варту), а не цивільних.
Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта - адвоката Остапіва Р.Ю. на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що 
невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Судом встановлено, що впровадженні Галицького районного суду м. Львова перебуває справа за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , за участю третьої особи Відділу «Служба у справах дітей» Галицького району Управління «Служба у справах дітей Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визначення місця проживання дітей.
Між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання спільних дітей ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ,) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ,).
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.
Відповідно до ч.3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18, провадження № 14-729цс19, зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку.
Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Частиною третьою статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їхнього основного піклування.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
У статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду. Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами першою та шостою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується: забороною вчиняти певні дії; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України, застосувати заборону виїзду за межі України як спосіб забезпечення позову.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц.
Враховуючи зазначене, обраний позивачем спосіб забезпечення позову шляхом заборони обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ,) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), заборони у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України та зобов`язання ОСОБА_1 здати на зберігання до суду оригінали паспортів громадян України для виїзду за кордон ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про задоволення заяви про забезпечення позову.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, тому ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволення заяви про забезпечення позову.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -
у х в а л и в:
        апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  - адвоката Остапіва Романа Юрійовича на   - задовольнити.
Ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 25 березня 2025 року - скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , за участю третьої особи Відділу «Служба у справах дітей» Галицького району Управління «Служба у справах дітей Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визначення місця проживання дітей.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено 06.08.2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді                                          Цяцяк Р.П.        

Шеремета Н.О.