ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 червня 2025 року
м. Київ
 
справа № 756/8592/24
провадження № 61-16951св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - Микитин Світлани Степанівни на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 серпня                   2024 року в складі судді Тихої О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року в складі колегії суддів Поліщук Н. В.,Мережко М. В., Соколової В. В.
 
у справі за скаргою  ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), зобов`язання зняти арешт з майна боржника, заінтересовані особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», ОСОБА_2 , та
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог скарги
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, у якій просила:
- визнати неправомірною бездіяльність посадових осіб Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Шевченківський ВДВС);
- зобов`язати Шевченківський ВДВС зняти арешт з належного їй нерухомого майна, накладений постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 14 березня 2014 року у виконавчому провадженні                               № НОМЕР_1;
- зобов`язати Шевченківський ВДВС вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення обтяження від 20 березня
2014 року № 5048505.
Зазначала, що в січні 2024 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна виявила запис від 20 березня 2014 року № 5048505  про наявність арешту всього належного їй нерухомого майна, підстава арешту - постанова державного виконавця Шевченківського ВДВС від 14 березня                      2014 року № НОМЕР_1.
У подальшому встановлено, що в Шевченківському ВДВС перебувало виконавче провадження від 10 лютого 2014 року № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа від 08 серпня 2012 року №2-355/12, виданого Оболонським районним судом м. Києва про стягнення із неї 1 858 547,89 грн на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»).
14 березня 2014 року в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 державним виконавцем прийнято постанову про арешт всього належного їй нерухомого майна та заборону на його відчуження.
19 березня 2015 року державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку із відсутністю майна у боржника, однак арешт з майна боржника не знято.
07 березня 2024 року вона звернулася до Шевченківського ВДВС із заявою про зняття арешту з майна, проте листом від 14 березня 2024 року її повідомили про те, що виконавче провадження знищене у зв`язку із закінченням строку зберігання, відтак відсутні підстави для зняття арешту.  
Зазначала, що наявність арешту нерухомого майна позбавляє її можливості розпорядитися належним їй майном, що порушує права власника. Підстави для такого обтяження перестали існувати, оскільки свої зобов`язання за рішенням суду перед новим кредитором Товариством з обмеженою відповідальністю             (далі - ТОВ) «Укрдебт Плюс» нею виконано у повному обсязі в 2021 році.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
19 серпня 2024 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Визнано неправомірною бездіяльність Шевченківського ВДВС, яка полягає в незнятті арешту з нерухомого майна боржника ОСОБА_1 під час повернення виконавчого листа від 08 серпня 2012 року № 2-355/12, виданого Оболонським районним судом м. Києва.
Зобов`язано Шевченківський ВДВС вчинити дії щодо зняття арешту з нерухомого майна боржника ОСОБА_1 , накладеного в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа                               від 08 серпня 2012 року № 2-355/12, виданого Оболонським районним судом                    м. Києва.
Зобов`язано Шевченківський ВДВС вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення обтяження від 20 березня
2014 року № 5048505.
02 грудня 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу Шевченківського ВДВС залишено без задоволення, ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 серпня 2024 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. 19 березня                     2015 року державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Матеріали справи не містять відомостей про повторне пред`явлення виконавчого листа до виконання. Із відомостей, що містяться у вільному доступі, убачається відсутність відкритих виконавчих проваджень, де боржницею значиться ОСОБА_3 . Також матеріали справи не містять відомостей про те, що стягувач або його правонаступники повторно пред`являли вказаний виконавчий лист до виконання. Із моменту завершення виконавчого провадження минуло 9 років, виконавче провадження знищене у зв`язку із закінченням строку його зберігання. Подальше накладення арешту на майно боржниці є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном, обмежує права ОСОБА_1 , позбавляє її можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності майном.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
19 грудня 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга
представника Шевченківського ВДВС - Микитин С. С. на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року, в якій вона просить їх скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 .
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що  виконавче провадження завершено у зв`язку з відсутністю майна у боржника, тому державний виконавець не мав права скасовувати арешт з майна боржника. Законодавець визначив вичерпний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з майна боржника. 
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Позиція інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 31 січня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 квітня                         2012 року, задоволено позов ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_2 ,                        ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості  за кредитним договором від 28 травня 2008 року № 228/П/27/2008-840. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 232 884,77 дол. США, що станом на 06 червня 2011 року еквівалентно 1 856 727,89 грн та судові витрати. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 232 884,77 дол. США, що станом на 06 червня 2011 року еквівалентно 1 856 727,89 грн та судові витрати. 
12 травня 2017 року ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_4 »,                             24 липня 2021 року - на « ОСОБА_4 ».
Згідно з довідкою ТОВ «Укрдебт Плюс» від 24 лютого 2021 року б/н товариство набуло статусу кредитора за кредитним договором від 28 травня 2008 року                      № 228/П/27/2008-840 на підставі договору № GL3N216868 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 23 квітня 2020 року. ТОВ «Укрдебт Плюс» підтвердило, що станом на 24 лютого 2021 року зобов`язання ОСОБА_4 як поручителя за договором поруки від 28 травня 2008 року (забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором від 28 травня 2008 року № 228/П/27/2008-840) припинені у зв`язку із задоволенням прав вимоги іпотекодержателя шляхом продажу нерухомого майна в порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», заборгованість за кредитним договором відсутня (а. с. 15).
Відповідно до інформаційної довідки від 09 грудня 2023 року № 357739201 з Державного реєстру речових прав на все нерухоме майно на майно                            ОСОБА_1 накладено арешт. Підставою накладення арешту вказано постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14 березня 2014 року № НОМЕР_1, видавник - старший державний виконавець Шевченківського ВДВС.
07 березня 2024 року ОСОБА_8 звернулась до Шевченківського ВДВС із заявою про зняття арешту з майна, на яку 15 березня 2024 року Шевченківський ВДВС надав відповідь про те, що згідно з інформацією, яка міститься в Автоматизованій системі виконавчого провадження, установлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа                             від 08 серпня 2012 року № 2-355/12, виданого Оболонським районним судом                           м. Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості в розмірі 1 858 547,89 грн. 19 березня 2015 року державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Вказано також, що надати більш детальну інформацію неможливо, оскільки виконавче провадження завершено в 2015 році та строк зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень становить 3 роки, після чого вони підлягають знищенню. Роз`яснено, що підстави для зняття арешту відсутні                      (а. с. 6).
Із довідки, складеної старшим секретарем Оболонського районного суду                           м. Києва, убачається, що цивільна справа № 2-355/12 за позовом ПАТ «КБ «Надра»  до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості знищена за закінченням терміну зберігання. На зберіганні суду знаходяться оригінали процесуальних документів (а. с. 22).
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Постанову про повернення виконавчого документу стягувачу виконавець прийняв 19 березня 2015 року відповідно до Закону України від 21 квітня                          1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV),  а на момент розгляду справи в судах порядок зняття арешту з майна чи коштів боржника врегульовано частинами третьою, четвертою статті 59 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII). 
Відповідно до частини першої статті 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Аналогічна за змістом норма закріплена в частині першій статті 48 Закону                           № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.
Згідно із частиною другою статті 57 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на момент накладення арешту на майно боржника) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Схожі за змістом приписи містяться в статті 56 Закону № 1404-VIII.
Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.
Правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.
Частина перша статті 47 Закону № 606-XIV визначала, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу в разі, якщо: 1) є письмова заява стягувача; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;                          3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення; 4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника-юридичної особи, місце проживання, перебування боржника-фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 7) боржник-фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку;                    8) коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно; 9) наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Аналогічні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу визначені і в подальшому в частині першій статті 37 Закону № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.
Правові підстави для повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, у статті 48 Закону № 606-XIV визначались так: виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню) (частина перша цієї статті); виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених частиною першою статті 47 цього Закону, повертається до органу, який пред`явив виконавчий документ до виконання (частина друга цієї статті).
У Законі № 1404-VIII на відміну від Закону № 606-XIV повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, не визначається як окрема підстава завершення виконавчого провадження, а є правовою підставою для закінчення виконавчого провадження (пункт 10 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII).
Виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи -  сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;                                9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа. У випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9, 11-13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (частини перша та друга статті 49 Закону № 606-XIV).
Підстави для закінчення виконавчого провадження на момент розгляду цієї справи в судах визначені в частині першій статті 39 Закону № 1404-VIII.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 травня 2025 року в справі                 № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24) зазначила, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.
Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону № 606-XIV (частиною першою статті 39 Закону                          № 1404-VIII), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.
З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону № 1404-VIII).
Водночас частиною п`ятою статті 47 Закону № 606-XIV визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону № 1404-VIII).
Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 50 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Схожі за змістом норми містяться у частинах першій, другій статті 40 Закону                            № 1404-VIII.
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:
- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);
- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.
Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що законодавець у Законі № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону № 1404-VIII).
Враховуючи наведене повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII).
Однак колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
 
У цій справі встановлено, що арешт на майно ОСОБА_8 був накладений виконавцем у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа  від 08 серпня 2012 року № 2-355/12, виданого Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з                           ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості в розмірі                               1 858 547,89 грн.
 
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень                        22 жовтня 2020 року  ухвалою Оболонського районного суду м. Києва задоволено заяву  ТОВ «Укрдебт Плюс»  про заміну сторони виконавчого провадження.  Замінено стягувача ПАТ «КБ «Надра» на ТОВ «Укрдебт Плюс» у справі про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором у розмірі 232 884,77 дол. США та судового збору. 
 
Ухвалою суду встановлено, що 23 квітня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та                    ТОВ «Укрдебт Плюс» було укладено договір відступлення права вимоги                             № GL3N216868, відповідно до якого останній набув право вимоги до боржників, вказаних у цьому договорі, зокрема за кредитним договором від 28 травня                2008 року № 228/П/27/2008-840, укладеним з ОСОБА_5 , та договором поруки від 28 травня 2008 року, укладеним з ОСОБА_5 .
Згідно з довідкою ТОВ «Укрдебт Плюс» від 24 лютого 2021 року б/н товариство набуло статусу кредитора за кредитним договором від 28 травня 2008 року                      № 228/П/27/2008-840 на підставі договору № GL3N216868 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 23 квітня 2020 року. ТОВ «Укрдебт Плюс» підтвердило, що станом на 24 лютого 2021 року зобов`язання ОСОБА_4 як поручителя за договором поруки від 28 травня 2008 року (забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором від 28 травня 2008 року № 228/П/27/2008-840) припинені у зв`язку із задоволенням прав вимоги іпотекодержателя шляхом продажу нерухомого майна в порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», заборгованість за кредитним договором відсутня (а. с. 15).
Верховний Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувального заходу не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод                      (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права
Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Указані норми визначають непорушність права власності (зокрема приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.
Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.
У постановах Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц, від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09, від 07 серпня 2024 року в справі                  № 14-7238/2009 сформульовано правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 59 Закону № 1404-VIIIпідставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника.
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 59 Закону № 1404-VIII). 
У цій справі з моменту завершення виконавчого провадження минуло більше                   10 років, виконавче провадження вже знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання.
У матеріалах справи відсутні докази того, що ПАТ «КБ» «Надра» чи ТОВ «Укрдебт Плюс» повторно пред`являли виконавчий лист стосовно стягнення боргу з  ОСОБА_8 до виконання.
Крім того, відбувся повний розрахунок за основним зобов`язанням, яке забезпечувала ОСОБА_8 як поручитель. 
Подальше накладення арешту на майно боржника є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном та обмежує права    ОСОБА_9 , позбавляє її можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним на праві власності майном.
Враховуючи викладене бездіяльність посадових осіб Шевченківського ВДВС щодо незняття арешту з нерухомого майна заявниці є неправомірною.
Стосовно доводів касаційної скарги про те, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом, необхідно зазначити таке. 
За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.
У цій справі не встановлено наявності невиконаних постанов державного виконавця, винесених у межах виконавчих проваджень, про стягнення основної винагороди чи витрат виконавчого провадження, як і не встановлено вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень про стягнення боргу з    ОСОБА_9 , що привело до фактичного виконання спірного виконавчого документа (вимоги кредитора задоволені за рахунок іпотечного майна). 
Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути самостійною підставою скасування оскаржуваних судових рішень. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). 
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.
 
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - Микитин Світлани Степанівни залишити без задоволення. 
 
Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          О. М. Ситнік
                                                                                                                      В. М. Ігнатенко 
                                                                                                                      І. М. Фаловська