ПОСТАНОВА
Іменем України

17 липня 2025 року   
Київ
справа №440/920/24
адміністративне провадження №К/990/40491/24
     
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Васильєвої І.А.,  Хохуляка В.В., 
за участю секретаря судового засідання: Лупінос Я. В.
учасники судового процесу:
представник позивача - Гуйванюк Й.Є. (в режимі відеоконференції),
представник відповідача - Ринденко М.С.,
розглянувши в судовому засіданні в режимі відеоконференції як суд касаційної інстанції справу № 440/920/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕМЕНЧУЦЬКА ТЕЦ» до Північного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Північного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року (головуючий суддя - Ясиновський І. Г.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2024 року (головуючий суддя - Кононенко З.О., судді: Калиновський В. А., Мінаєва О. М.), 
ВСТАНОВИВ:
У січні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «КРЕМЕНЧУЦЬКА ТЕЦ» (далі - позивач, ТОВ «КРЕМЕНЧУЦЬКА ТЕЦ») звернулося до суду з позовом до Північного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (далі - відповідач, Північне МУ ДПС), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Північного МУ ДПС від 25 жовтня 2023 року №46735000702 і №46835000702.
На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що під час розрахунку податкових зобов`язань з акцизного податку відповідач використав базу оподаткування (виробничу собівартість електричної енергії), яка не передбачена ані Податковим кодексом України (далі - ПК України), ані жодним іншим нормативно-правовим актом. Позивач звертав увагу, що податкове зобов`язання не може формуватися на припущеннях, неточних відомостях, або розраховуватись за правилами, які не передбачені ПК України. Покладення на суб`єкта господарювання, який здійснює виробництво електричної енергії та реалізує її оптовому постачальнику електричної енергії, обов`язку оподатковувати вироблену електричну енергію на власні потреби в межах одного підприємства - суперечить приписам податкового законодавства, оскільки, серед іншого, відсутня база оподаткування (стаття 214 ПК України) для такої дії, а також відсутні критерії для встановлення дати виникнення податкового зобов`язання (стаття 216 ПК України). На переконання позивача, у нього в період з 01 січня 2019 року до 01 липня 2019 року не виникало податкового обов`язку зі сплати акцизного податку, оскільки згідно з підпунктом 212.1.13 пункту 212.1 статті 212 ПК України ТОВ «КРЕМЕНЧУЦЬКА ТЕЦ» у зазначений період не було платником акцизного податку. З урахуванням викладеного, позивач вважав протиправним податкове повідомлення-рішення №46735000702. Щодо податкового повідомлення-рішення №46835000702 позивач зазначав, що податковий орган не пересвідчився в існуванні обставин, що об`єктивно унеможливлювали подання ТОВ «КРЕМЕНЧУЦЬКА ТЕЦ» звітності (декларацій) з акцизного податку із зазначенням точних та достовірних відомостей щодо показників своєї діяльності. Так, позивач доводить, що за відсутності приписів у податковому законодавстві щодо бази оподаткування та часу виникнення податкових зобов`язань подання звітності з акцизного податку було неможливим.
Полтавський окружний адміністративний суд рішенням від 29 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2024 року, позов задовольнив повністю, податкові повідомлення-рішення визнав протиправними і скасував, здійснив розподіл судових витрат.
Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили такі обставини.
ТОВ «КРЕМЕНЧУЦЬКА ТЕЦ» зареєстроване як юридична особа 11 червня 2018 року, яка здійснює свою господарську діяльність у сфері виробництва електроенергії.
У період з 02 лютого 2022 року по 08 вересня 2023 року Північне МУ ДПС провело податкову документальну планову виїзну перевірку дотримання ТОВ «КРЕМЕНЧУЦЬКА ТЕЦ» податкового, валютного та іншого законодавства, за результатами якої складено Акт від 15 вересня 2023 року №529/35-00-07/42225136 (далі - Акт перевірки).
В Акті перевірки зроблені висновки про порушення позивачем між іншим: 
- підпункту 212.1.1 пункту 212.1 статті 212, підпункту 213.1.2 пункту 213.1 статті 213, підпункту 215.3.9 пункту 215.3 статті 215, пункту 216.2 статті 216 ПК України, що призвело до заниження акцизного податку на загальну суму 2792272 грн, в тому числі: за січень 2019 року на суму 572309 грн, за лютий 2019 року на суму 547431 грн, за березень 2019 року на суму 556619 грн, за квітень 2019 року на суму 372408 грн, за травень 2019 року на суму 247155 грн, за червень 2019 року на суму 239689 грн, за липень 2019 року на суму 256661 грн;
- пункту 120.1 статті 120 ПК України, а саме: неподання декларації з акцизного податку за січень 2019 року, лютий 2019 року, березень 2019 року, квітень 2019 року, травень 2019 року, червень 2019 року.
На підставі зазначених висновків Акта перевірки Північне МУ ДПС прийняло наступні податкові повідомлення-рішення від 25 жовтня 2023 року:
№ 46735000702, яким збільшено грошові зобов`язання з акцизного податку на загальну суму 3490340 грн, з яких за основним платежем - 2792272 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 698068,00 грн;
№ 46835000702, яким до позивача застосовані штрафні санкції в сумі 6120,00 грн.
За результатами адміністративного оскарження зазначені податкові повідомлення-рішення залишені без змін.
Задовольняючи позовні вимоги про скасування податкового повідомлення-рішення №46735000702, суди дійшли висновку, що, враховуючи встановлений перевіркою факт про те, що у період січень-липень 2019 року ТОВ "КРЕМЕНЧУЦЬКА ТЕЦ" здійснювало виробництво електричної енергії, що, зокрема, в подальшому використовувало таку енергію для власних господарських потреб, то в силу вимог підпункту 213.2.8 пункту 213.2 статті 213 ПК України такі операції не підлягали оподаткуванню акцизним податком, а у ТОВ "Кременчуцьке ТЕЦ" не виникало податкового зобов`язання зі сплати акцизного податку. Водночас суди також звернули увагу на те, що відповідач жодним чином не спростував аргументи позивача, що стаття 214 ПК України не визначає базою оподаткування "собівартість виробленої позивачем електричної енергії переданої в межах одного підприємства з метою власного споживання", як зазначає відповідач у своєму Акті перевірки. Тобто, відповідач не навів жодного нормативного обґрунтування із посиланням на спеціальні норми ПК України, на якій підставі та керуючись якими нормами ПК України, позивач повинен був обраховувати базу оподаткування електричної енергії, у тому числі щодо обсягів, використаних для власних господарських потреб, виходячи саме із собівартості виробленої електричної енергії. 
При цьому суди зазначали, що з січня 2019 року по червень 2019 року вироблена ТОВ "КРЕМЕНЧУЦЬКА ТЕЦ" електрична енергія використовувалась на власні потреба та реалізовувалась в оптовий ринок електричної енергії, а саме реалізовувалась одному уповноваженому суб`єкту господарювання ДП «Енергоринок». Відповідно, саме ДП «ЕНЕРГОРИНОК» було податковим агентом зі сплати акцизу на електричну енергію. Електрична енергія, вироблена позивачем у липні 2019 року, вже не реалізовувалась єдиному оптовому покупцю ДП «Енергоринок», а відповідно до норм закону «Про ринок електричної енергії» реалізовувалася на сегментах діючого ринку електричної енергії іншим суб`єктам ринку, а тому ТОВ "КРЕМЕНЧУЦЬКА ТЕЦ" сплачувало акцизний податок саме за реалізовану електричну енергію у липні 2019 року у сумі 1476489 грн. У разі якщо виробник здійснюватиме виробництво електричної енергії на кваліфікованих когенераційних установках та використовуватиме її для власних потреб, то у такого виробника не виникатиме податкове зобов`язання з акцизного податку
Оцінюючи податкове повідомлення-рішення №46835000702, суди дійшли висновку про його протиправність виходячи з того, що ТОВ «КРЕМЕНЧУЦЬКА ТЕЦ» не мало обов`язку заповнювати і подавати декларації з акцизного податку із зазначеними даними щодо своєї діяльності в частині обороту підакцизної продукції в частині передачі конкретного обсягу електричної енергії у межах одного підприємства для використання у власній господарській діяльності у зв`язку із відсутністю в статті 214 ПК України нормативного визначення бази оподаткування для такого обсягу, шляхом визначення її із собівартості виробленої електричної енергії, як визначив це у Акті перевірки відповідач. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції і постановою апеляційного суду, Північне МУ ДПС подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення ними норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що у цій справі немає спору щодо оподаткування виробленої і реалізованої (використаної) позивачем електроенергії, виробленої на кваліфікованій когенераційній установці. Водночас, оскільки Свідоцтво про кваліфікацію цієї установки видано лише 05 серпня 2019 року, то до цього часу (до моменту отримання кваліфікації когенераційної установки як це передбачено підпунктом 213.2.8 пункту 213.2 статті 213 ПК України) позивач вважався платником акцизного податку відповідно до підпункту 212.1.1 пункту 212.1 статті 212 ПК України щодо об`єкта оподаткування, передбаченого підпунктом 213.1.2 пункту 213.1 статті 213 ПК України (операції передачі електроенергії в межах одного підприємства з метою власного споживання). Базою оподаткування, за позицією контролюючого органу, відповідно до підпункту 214.1.3 пункту 214.1 статті 214 ПК України є вартість реалізованої електричної енергії без ПДВ. Оскільки використання для власного споживання виробленої електричної енергії не передбачає передачу підакцизних товарів згідно з договорами, базою оподаткування операцій з передачі (відвантаження) електричної енергії власного виробництва для забезпечення своєї власної господарської діяльності є виробнича собівартість такої електричної енергії. Оскільки позивач здійснює операції з реалізації та/або передачі в межах одного підприємства підакцизних товарів (продукції) з метою власного споживання, підприємство повинно було заповнити і подати до контролюючого органу податкову декларацію з акцизного податку, де у додатку 7 до декларації заповнити відповідні графи. У порушення вимог пункту 223.2 статті 223 ПК України ТОВ «КРЕМЕНЧУЦЬКА ТЕЦ» декларації з акцизного податку за період з січня 2019 року по червень 2019 року не подавало та акцизний податок не сплачувало, що свідчить про правомірність притягнення його до відповідальності на підставі пункту 120.1 статті 120 ПК України. 
Обґрунтовуючи доводи і вимоги касаційної скарги, Північне МУ ДПС посилалося на пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) і зазначало про відсутність висновку Верховного Суду з питання застосування норм права у подібних правовідносинах. Ухвалою від 06 листопада 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження відповідно до зазначеної скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень з метою перевірки зазначених доводів Північного МУ ДПС.
13 листопада 2024 року від ТОВ «КРЕМЕНЧУЦЬКА ТЕЦ» надійшов відзив на касаційну скаргу. Позивач, посилаючись на правильність висновків судів попередніх інстанцій і безпідставність доводів Північного МУ ДПС, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін. Наполягає на тому, що за відсутності в ПК України припису про те, як має відбуватися оподаткування операцій з використання електричної енергії (взятої виробником на власні потреби) - практична реалізація підпункту 213.1.2 пункту 213.1 статті 213 ПК України, а так само і пункту 223.2 статті 223 ПК України була неможливою.
У судовому засіданні представник позивача заперечував проти задоволення касаційної скарги та просив залишити рішення судів попередніх інстанцій без змін. Наполягав, що використання частини виробленої позивачем електричної енергії на виробничі потреби не утворює об`єкта оподаткування в розумінні пункту 213.1.2 статті 213 ПК України, а прийнята відповідачем для розрахунку грошового зобов`язання виробнича собівартість цієї електричної енергії не передбачена як база для нарахування такого податку у статті 214 ПК України.
Представник відповідача у судовому засіданні просила задовольнити касаційну скаргу з мотивів, які в ній викладені. Пояснила, що використання позивач частини виробленої електроенергії для власних виробничих потреб слід розглядати як її передачу в межах одного підприємства з метою власного споживання в розумінні пункту 213.1.2 статті 213 ПК України і в такому випадку обґрунтованим є використання як бази для нарахування грошових зобов`язань саме виробничої собівартості електроенергії, оскільки вона і є ціною реалізації виробником для власного споживання.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, обговоривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а також доводи відзиву на касаційну скаргу, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання ними норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
Зміст спірних у цій справі правовідносин полягає в тому, що ТОВ «КРЕМЕНЧУЦЬКА ТЕЦ» є виробником електричної енергії (підакцизного товару відповідно до пункту 215.1 статті 215 ПК України), що здійснюється на когенераційній установці, свідоцтво про кваліфікацію якої отримано 05 серпня 2019 року. Вироблена електрична енергія реалізовувалась на оптовому ринку електричної енергії (у період з січня до липня 2019 року на ДП «ЕНЕРГОРИНОК»), проте її частина споживалась підприємством для власних потреб. Північне МУ ДПС вважає, що операції, які стосуються власного споживання виробленої енергії позивач, є об`єктом оподаткування акцизним податком, а тому позивач зобов`язаний був з цих операцій його обчислити і сплатити. Північне МУ ДПС встановило обсяги виробленої електроенергії, яку позивач використав для внутрішнього використання, і, застосувавши як базу оподаткування виробничу собівартість виробленої електроенергії, нарахував позивачеві податкові зобов`язання з акцизного податку, виходячи зі ставки 3,2%, встановленої підпунктом 215.3.9 пункту 215.3 статті 215 ПК України. Зазначені обставини стали підставою і для висновку про обов`язок позивача щомісячно подавати декларації з акцизного податку, а враховуючи, що позивач їх не подавав, то наявність підстав для застосування штрафних санкцій відповідно до пункту 120.1 статті 120 ПК України.
Виходячи зі змісту спірних правовідносин, а також доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, ключовими питаннями під час касаційного перегляду справи є  віднесення до об`єкту оподаткування акцизним податком в розумінні пунктів 213.1, 213.2 статті 213 ПК України у період з січня 2019 року до серпня 2019 року операцій зі споживання виробленої ним електричної енергії для власних потреб на виробництво теплової і електричної енергії, а також правомірності обчислення акцизного податку на обсяг цих операцій виходячи із виробничої собівартості спожитої електроенергії з огляду на положення статті 214 ПК України. Похідним від цих питань є питання обов`язку подачі позивачем декларації з акцизного податку як його платником.
Вирішуючи ці питання, колегія суддів виходить з такого.
У  пункті 215.1 статті 215 ПК України електрична енергія визначена як один із підакцизних товарів.
Відповідно до пункту 212.1 статті 212 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками податку є: особа, яка виробляє підакцизні товари (продукцію) на митній території України, у тому числі з давальницької сировини (підпункт 212.1.1); оптовий постачальник електричної енергії (підпункт 212.1.12); виробники електричної енергії, які мають ліцензію на право здійснення підприємницької діяльності з виробництва електричної енергії і продають її поза оптовим ринком електричної енергії. Не є платниками податку особи, які здійснюють діяльність з виробництва електричної енергії за умови її продажу на оптовому ринку електричної енергії та/або з постачання електричної енергії, крім платників, зазначених в підпункті 212.1.12 цього пункту (підпункт 212.1.13).
Відповідно до підпункту 213.1.2 пункту 213.1 статті 213 ПК України (в цій же редакції) об`єктами оподаткування є операції з реалізації та/або передачі в межах одного підприємства підакцизних товарів (продукції) з метою власного споживання, промислової переробки, своїм працівникам, а також здійснення внесків підакцизними товарами (продукцією) до статутного капіталу.
Підпунктом 213.2.8 пункту 213.2 статті 213 ПК України (в цій же редакції) встановлено, що операції з реалізації електричної енергії, виробленої кваліфікованими когенераційними установками та/або з відновлюваних джерел енергії не підлягають оподаткуванню.
Поняття реалізації підакцизних товарів наведене у пункті 14.1.212 статті 14 ПК України, відповідно до якого реалізація підакцизних товарів (продукції) - будь-які операції на митній території України, що передбачають відвантаження підакцизних товарів (продукції) згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами з передачею прав власності або без такої, за плату (компенсацію) або без такої, незалежно від строків її надання, а також безоплатного відвантаження товарів, у тому числі з давальницької сировини, реалізація суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.
Як було зазначено вище, суди попередніх інстанцій зробили висновок, що використання виробленої електричної енергії для власних потреб у період з січень-липень 2019 року не було об`єктом оподаткування в силу вимог підпункту 213.2.8 пункту 213.2 статті 213 ПК України. Проте колегія суддів не може погодитися із таким висновком, оскільки умовою для не віднесення до об`єктів оподаткування операцій з реалізації електроенергії на вказаній підставі є її вироблення кваліфікованою когенераційною установкою. Водночас, як встановили суди, свідоцтво № 169  про кваліфікацію когенераційної установки позивач отримав лише 05 серпня 2019 року, тому до цього моменту не було підстав для застосування підпункту 213.2.8 пункту 213.2 статті 213 ПК України. Нормами законодавства не передбачено можливість розповсюдження дії відповідного свідоцтва на період, що передував його отриманню. За таких обставин доводи скаржника про помилковість зазначеного висновку судів попередніх інстанцій є обґрунтованими.
Разом із тим, аналіз вищенаведених норм не дає підстав погодитися із висновком відповідача, наведеним в акті перевірки і покладеним в основу при прийнятті податкових повідомлень-рішень, про те, що використання виробленої позивачем електричної енергії для власних виробничих потреб слід відносити до об`єктів оподаткування як операцій із передачі підакцизних товарів  (продукції) в межах одного підприємства з метою власного споживання відповідно до підпункт 213.1.2 пункту 213.1 статті 213 ПК України. 
Колегія суддів вважає, що споживання позивачем частини виробленої ним електричної енергії для забезпечення власних виробничих потреб, зокрема для виробництва електричної та теплової енергії, що є змістом експлуатації когенераційної установки, не відноситься ані до реалізації, ані до передачі підакцизних товарів (продукції). Доказів використання електроенергії на інші цілі в цій справі відповідачем не надавалося та аргументів не наводилося.
Правильність такого тлумачення наведеної норми підтверджується і подальшими змінами правового регулювання цього питання на законодавчому рівні. Так, згідно із Законом України № 466-IX від 16 січня 2020 року до підпункту 213.1.2 статті 213 ПК України були внесені зміни (набрали чинності 23 травня 2020 року), відповідно до яких закріплено, що ця норма не поширюється на операції з передачі в межах одного підприємства електричної енергії (за кодом 2716 00 00 00 згідно з УКТ ЗЕД), виробленої на об`єктах електроенергетики. Крім того, стаття 213 ПК України також була доповнена підпунктом 213.2.9. відповідно до якого передача для власного споживання в межах одного підприємства електричної енергії (за кодом 2716 00 00 00 згідно з   УКТ ЗЕД), виробленої на цьому підприємстві, не відноситься до об`єктів оподаткування.
Оцінюючи доводи скаржника щодо визначення бази оподаткування акцизним податком, колегія суддів зазначає, що це питання врегульовано статтею 214 ПК України. Пункт 214.1 цієї статті застосовується у разі обчислення податку із застосуванням адвалорних ставок, яка згідно з підпунктом 215.3.9 пункту 215.3 статті 215 ПК України застосовна для електроенергії, і визначає базою оподаткування, зокрема: вартість реалізованого товару (продукції), виробленого на митній території України, за встановленими виробником максимальними роздрібними цінами з урахуванням податку на додану вартість та акцизного податку (підпункт 214.1.1); вартість реалізованої електричної енергії без податку на додану вартість (підпункт 214.1.3).
Суд зауважує, що в цій нормі йдеться саме про реалізацію підакцизного товару, в той час, як підпункт 213.1.2 пункту 213.1 статті 213 ПК України встановлює об`єктом оподаткування як операцію з реалізації підакцизного товару (для визначення якої застосовний в тому числі підпункт 14.1.212 пункт 14.1 статті 14 ПК України, на який посилається Північне МУ ДПС), так і операцію з передачі підакцизного товару в межах одного підприємства з метою власного споживання. На відміну від пального або спирту етилового законодавець не визначив операцію з передачі саме електроенергії в межах одного підприємства дотичною до реалізації такого підакцизного товару. Можливість використання як бази оподаткування виробничої собівартості виробленої електроенергії законодавець також не передбачив.
Відповідно, доводи Північного МУ ДПС в цій частині є такими, що не ґрунтуються на нормах ПК України, а тому підлягають відхиленню.
Водночас, враховуючи висновок суду касаційної інстанції про відсутність у досліджених операціях об`єкту для оподаткування, висновки щодо бази оподаткування не впливають на результат вирішення спору.
Зазначене у сукупності дає підстави для висновку про правильність визнання судами попередніх інстанцій протиправним податкового повідомлення-рішення № 46735000702.
Також з огляду на вищевикладені висновки не можна не погодитися із тим, що через відсутність таких обов`язкових елементів акцизного податку як об`єкт та база оподаткування позивач не був у період з січня по червень 2019 року платником акцизного податку, а тому у нього не виникало обв`язку із заповнення та подачі декларації з акцизного податку. В свою чергу Північне МУ ДПС в касаційній скарзі не зазначило конкретних доводів незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, які стали підставою для скасування податкового повідомлення-рішення №46835000702, прийнятого на підставі пункту 120.1 статті 120 ПК України.
Інші доводи, викладені у касаційній скарзі не впливають на вищенаведені висновки суду і результат касаційного перегляду.
Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до статті 351 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених   статтею 341   цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З урахуванням того, що суди попередніх інстанцій ухвалили правильне по суті рішення, проте в частині висновків неправильно застосували норми матеріального права, є підстави для зміни їх мотивувальної частини із викладенням в редакції цієї постанови.
Керуючись статтями 341, 344, 350, 351, 355, 356, 359 КАС України, суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Північного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків задовольнити частково.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2024 року змінити, виклавши мотивувальні частину судових рішень в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 18 липня 2025 року.

Судді	М.М. Гімон І.А. Васильєва   В.В. Хохуляк