У х в а л а
16 червня 2025 року
м. Київ
Справа № 465/491/24
Провадження № 61-7026ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження
за касаційною скаргою Акціонерного товариства «КредоБанк» (далі - скаржник), інтереси якого представляє адвокат Павленко Сергій Валерійович (далі - адвокат),
на рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 грудня 2024 року, додаткове рішення цього суду від 27 грудня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 квітня 2025 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до скаржника про стягнення безпідставно набутих коштів і
в с т а н о в и в:
1.            У січні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути зі скаржника 729 255,00 грн безпідставно набутих коштів.
2.            10 грудня 2024 року Франківський районний суд м. Львова ухвалив рішення, згідно з яким задовольнив позов.
3.            У грудні 2024 року представник позивача подав до цього суду заяву про ухвалення додаткового рішення. Просив стягнути зі скаржника 19 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 7 292,55 грн судового збору.
4.            27 грудня 2024 року Франківський районний суд м. Львова ухвалив додаткове рішення, згідно з яким цю заяву задовольнив частково: стягнув зі скаржника на корить позивача 19 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, відмовив у задоволенні іншої частини вимог заяви.
5.            21 травня 2025 року Львівський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою (1) залишив без змін рішення суду першої інстанції; (2) змінив додаткове рішення цього суду в частині визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, стягнувши зі скаржника на користь позивача 16 500,00 грн таких витрат; (3) стягнув 6 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
6.            29 травня 2025 року адвокат в інтересах скаржника подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати зазначені судові рішення.
7.            Верховний Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
7.1.       Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
7.2.       Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: (а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; (б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; (в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; (г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
7.3.       Конституційний Суд України у рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 у справі щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
7.4.       Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усувають недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо повноти останнього. Додаткове рішення не може змінити суті основного, містити висновки про права й обов`язки осіб, які не брали участі у справі, вирішувати вимоги, які суд не розглядав у судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове до нього рішення втрачає силу. Отже, додаткове рішення є невід`ємною частиною основного (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/4441/17 (провадження № 61-17081св18)).
7.5.       Предметом позову є стягнення безпідставно набутих коштів.Ціна позову становить 729 255,00 грн, що неперевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (757 000 грн = 250 х 3 028,00 грн такого мінімуму, встановленого у статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»).
7.6.       Скаржник у касаційній скарзі зазначив, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа має виняткове значення для скаржника. Мотивував тим, що відсутній єдиний підхід Верховного Суду до застосування приписів статті 1212 Цивільного кодексу України.
7.7.       Верховний Суд зауважує, що незгода з оскарженими судовими рішеннями та тлумаченням судами попередніх інстанцій юридичних норм не означає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Скаржник не обґрунтував фундаментальність того питання права, яке він поставив. Можливий вплив бажаного для скаржника висновку щодо застосування норм права на самого скаржника не підтверджує таку фундаментальність. Крім того, відсутнє належне обґрунтування винятковості для нього цієї справи. Наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, можливо оскаржити у касаційному порядку, скаржник не обґрунтував. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
8.            Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).
8.1.       Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
8.2.       Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).
8.3.       «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).
8.4.       Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 рокуу справі«Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).
8.5.       Скаржник отримав доступ до судів першої й апеляційної інстанцій і мав можливість навести аргументи та докази проти позовних вимог і заяв про розподіл судових витрат. Право касаційного оскарження згідно з процесуальним законом обмежене. Це обмеження спрямоване на забезпечення виконання Верховним Судом завдання із забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені таким законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Зазначена мета є легітимною.
8.6.       Оскаржені судові рішення за загальним правилом у касаційному порядку переглянути не можна. Передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків немає. За таких умов обмеження на подання касаційної скарги є пропорційними вказаній легітимній меті та не порушують сутність права скаржника на доступ до суду.
9.            Оскільки Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою скаржника, то клопотання про зупинення виконання або дії оскаржених судових рішень колегія суддів залишає без розгляду.
Керуючись статтями 260, 261, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
1.     Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «КредоБанк» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 грудня 2024 року, додаткове рішення цього суду від 27 грудня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Кредобанк» про стягнення безпідставно набутих коштів.
2.     Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали надіслати особі, яка подала цю скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Судді 	 	Д. А. Гудима	
 	 	Є. В. Краснощоков	
 	 	П. І. Пархоменко