ПОСТАНОВА
Іменем України

07 серпня 2025 року   
Київ
справа №520/25012/24
адміністративне провадження №К/990/26695/25
                                                №К/990/27040/25
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Шишова О.О.,  Яковенка М.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу №520/25012/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, провадження у якій відкрито за касаційними скаргами Головного управління ДПС у Харківській області (в частині стягнення витрат на правничу допомогу) та ОСОБА_1 на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2025 року (головуючий суддя Ральченко І. М., судді: Катунов В. В., Подобайло З Г.),
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі - відповідач, ГУ ДПС), в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 31 травня 2024 року № 0869667-2405-2036-UA63120030000035245, №  0869663-2405-2036-UA63120270000028556, якими позивачу було визначено податкове зобов`язання за 2023 рік з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на загальну суму 34207,97 грн (том 1 а.с.1-11).
Позов було подано через підсистему «Електронний суд» представником позивача - адвокатом Івахненко М. А. За змістом позовної заяви представник вказав, що згідно з пунктом 5.1 договору про надання професійної правничої допомоги від 28 серпня 2024 року позивач сплачує адвокату гонорар у фіксованому розмірі 10000 грн. Відтак, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи складає 10000 грн.
Крім того, при поданні адміністративного позову було сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн, на підтвердження чого надано квитанцію від 06 вересня 2024 року № 3361-2654-0288-0393 (том 1 а.с.12).
Ухвалою від 19 вересня 2024 року Харківський окружний адміністративний суд відкрив спрощене провадження у справі № 520/25012/24 (том 1 а.с.128-129).
27 вересня 2024 року через підсистему «Електронний суд» ГУ ДПС подало заяву про закриття провадження у справі (том 1 а.с.132-172), яку вмотивувало тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є відкликаними з 20 вересня 2024 року відповідно до рішення ГУ ДПС від 20 вересня 2024 року № 4823/20-40-24-05-05. Підставою для скасування означених рішень та направлення позивачу нових податкових повідомлень-рішень слугувало те, що рішенням від 19 серпня 2024 року № 633/24 «Про продовження пільг з місцевих податків» Харківська міська рада за період з 01 квітня 2023 року по 31 грудня 2023 року встановила ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що перебуває у власності фізичних осіб, на рівні 0 відсотків. Враховуючи викладене, відповідач просив закрити провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
За змістом вказаної заяви ГУ ДПС також зазначило, що у разі закриття провадження у справі з відповідача не може бути стягнуто судовий збір на користь позивача, оскільки у такому випадку він може бути повернутий на підставі подання відповідного клопотання ОСОБА_1 . Розподілу ж витрат на правничу допомогу адвоката у випадку закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України не передбачено.
28 вересня 2024 року через підсистему «Електронний суд» представник позивача - адвокат Івахненко М. А. подав заяву про відмову від позову і закриття провадження у справі (том 1 а.с.173-179). Просив стягнути на користь ОСОБА_1 з ГУ ДПС судовий збір у розмірі 968,96 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 грн. До заяви долучив детальний опис робіт від 27 вересня 2024 року та рахунок від цієї ж дати. Вимоги представника позивача про здійснення розподілу судових витрат вмотивовані посиланням на приписи статті 140 КАС України, яка передбачає, що у випадку відмови позивача від позову внаслідок задоволення його відповідачем після подання позовної заяви, за заявою позивача всі понесені ним у справі витрати підлягають присудженню із відповідача.
Ухвалою від 14 листопада 2024 року Харківський окружний адміністративний суд частково задовольнив заяви представника ОСОБА_1 та ГУ ДПС. Провадження у справі № 520/25012/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ГУ ДПС про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень закрив. Стягнув з ГУ ДПС за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 968,96 грн. У задоволенні інших частин заяв представника ОСОБА_1 та ГУ ДПС відмовив (том 1 а.с.180-183).
Ухвала суду вмотивована тим, що за правилами, визначеними статтею 60 Податкового кодексу України (далі - ПК України), оскаржувані у цій справі податкові повідомлення-рішення вважаються відкликаними з 20 вересня 2024 року. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України.
Здійснюючи розподіл судових витрат між сторонами, суд першої інстанції вважав, що у спірному випадку сплачений позивачем судовий збір за подання адміністративного позову підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. Водночас, стаття 139 КАС України, яка визначає загальний порядок розподілу судових витрат, не встановлює порядку їх розподілу у випадку закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України. Суд першої інстанції врахував приписи частини восьмої статті 139 КАС України, яка передбачає можливість покладення судових витрат повністю чи частково на ту сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір. Поряд з цим у спірному випадку відповідач визнав помилку та усунув її, чим поновив права позивача. З огляду на вказане суд першої інстанції дійшов висновку, що судові витрати на правничу допомогу слід залишити за сторонами, не покладаючи обов`язок їх відшкодування на іншу сторону. Під час вирішення означеного питання суд першої інстанції також врахував висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 27 квітня 2023 року у справі № 260/3162/22.
ОСОБА_1 не погодився з таким рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року в частині мотивів задоволення заяви ОСОБА_1 та відмови в стягненні витрат на правову допомогу. Просив прийняти нову постанову, якою задовольнити його заяву про відмову від позову та стягнення витрат на правничу допомогу, закрити провадження у справі у зв`язку із задоволенням позову відповідачем після подання позовної заяви на підставі пункту 2 частини першої статті 238 КАС України (том 2 а.с.1-15).
ГУ ДПС також не погодилось з ухвалою суду першої інстанції в частині часткового задоволення заяви позивача про відмову від позову та стягнення з відповідача судового збору у розмірі 968,96 грн і подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заяви про відмову від позову повністю та в стягненні з ГУ ДПС витрат на сплату судового збору (том 2 а.с.18-47).
Постановою від 08 січня 2025 року Другий апеляційний адміністративний суд апеляційну скаргу ГУ ДПС залишив без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Скасував ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року в частині відмови в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу та прийняв в цій частині постанову, якою клопотання ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнив частково. Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн (том 2 а.с.176-183).
Верховний Суд постановою від 01 квітня 2025 року частково задовольнив касаційну скаргу ГУ ДПС, скасував постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08 січня 2025 року, справу направив до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду (том 2 а.с.44-54).
Підставою для направлення справи для продовження розгляду до апеляційного суду слугувало те, що, попри наявність між сторонами спору, зокрема, в частині обрання належної підстави для закриття провадження у справі, мотивувальна частина постанови апеляційного суду від 08 січня 2025 року не містила конкретизації такої підстави (пункт 2 чи пункт 8 частини першої статті 238 КАС України). Водночас, саме від зазначення такої підстави залежить застосування норм процесуального права для цілей розподілу судових витрат.
04 травня 2025 року через підсистему «Електронний суд» до Другого апеляційного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшла заява, відповідно до якої позивач просив апеляційний суд: скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині мотивів задоволення заяви про відмову від позову та відмови в стягненні витрат на правничу допомогу; прийняти нову постанову, якою заяву про відмову від позову та стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити; прийняти відмову від позову та закрити провадження у справі № 520/25012/24 у зв`язку із задоволенням позову відповідачем після подання позовної заяви на підставі пункту 2 частини першої статті 238 КАС України; стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС витрати на правничу допомогу, понесені у суді першої інстанції, у розмірі 10000 грн; в частині стягнення сплаченого ОСОБА_1 судового збору ухвалу суду першої інстанції залишити без змін; стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС витрати на правничу допомогу, понесені у суді касаційної інстанції, у розмірі 5000 грн. За змістом вказаної заяви позивач повідомив суд апеляційної інстанції, що заява про відмову від позовних вимог, подана адвокатом Івахненком М. А. була узгоджена із ним. Також повідомив, що вказаному представнику були надані повноваження на вчинення усіх передбачених процесуальним законодавством України дій (том 3 а.с.85-88).
Другий апеляційний адміністративний суд постановою від 23 травня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ГУ ДПС задовольнив частково. Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року скасував та ухвалив нове рішення. У задоволенні заяви представника позивача - адвоката Івахненка М. А. про відмову від позову та закриття провадження у справі відмовив. Заяву ГУ ДПС про закриття провадження у справі задовольнив. Провадження у справі № 520/25012/24 за позовом ОСОБА_1 до ГУ ДПС про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень закрив. У задоволенні заяви представника позивача - адвоката Івахненка М. А. від 29 серпня 2024 року в частині стягнення судового збору відмовив. Заяву представника позивача - адвоката Івахненка М. А. від 29 серпня 2024 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу задовольнив частково. Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 грн.
Постанова апеляційного суду вмотивована тим, що за наслідками дослідження змісту договору від 28 серпня 2024 року № 6/08/24 про надання правничої допомоги, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Івахненком М. А., суд апеляційної інстанції встановив, що вказаному представнику не надано повноваження на відмову від позову, тому подана ним заява задоволенню не підлягає. Поряд з цим апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване у цій справі порушення було самостійно виправлене відповідачем шляхом скасування спірних податкових повідомлень-рішень. Відтак, наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції вказав, що повернення сплаченого позивачем судового збору за подання позову може бути вирішено за його клопотанням відповідно до вимог Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI). В частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд не погодився із висновком суду першої інстанції про залишення цих витрат за сторонами, не покладаючи обов`язок їх відшкодування на іншу сторону. Спір у цій справі виник внаслідок прийняття протиправних рішень відповідачем, що змусило позивача нести витрати, пов`язані з ініціюванням судового розгляду справи. У зв`язку з цим суд апеляційної інстанції виснував, що понесені позивачем витрати на правову допомогу (за виключенням витрат, пов`язаних із поданням заяви про відмову від позову) підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. Водночас заявлена до відшкодування сума у розмірі 10000 грн є завищеною, тому суд апеляційної інстанції зменшив її до 2500 грн. 
Не погодившись з постановою апеляційного суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Івахненко М. А. подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить (з урахуванням уточнення касаційної скарги):
- скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року (в частині відмови у закритті провадження з підстав відмови позивачем від позову у зв`язку із задоволенням позову відповідачем після подання позовної заяви та стягненні витрат на правничу допомогу) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2025 року;
- ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року в частині стягнення з ГУ ДПС на користь ОСОБА_1 сплаченого судового збору в сумі 968,96 грн залишити без змін;
- прийняти нову постанову, якою прийняти відмову від позову та закрити провадження у справі № 520/25012/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ГУ ДПС про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень у зв`язку із задоволенням позову відповідачем після подання позовної заяви на підставі пункту 2 частини першої статі 238 КАС України;
- стягнути на користь ОСОБА_1 з ГУ ДПС витрати на правничу допомогу, понесені у суді першої інстанції у розмірі 10000 грн.
Вимоги касаційної скарги обґрунтовано тим, що договір від 28 серпня 2024 року №  6/08/24 про надання правничої допомоги та ордер серії АІ № 1692962 від 03 вересня 2024 року не містили будь-яких обмежень повноважень представника позивача - адвоката Івахненка М. А. Більше того, 04 травня 2025 року через підсистему «Електронний суд» позивач подав заяву, в якій підтвердив надані представнику повноваження на відмову від позову. Просить врахувати висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі №  320/5420/18, від 05 грудня 2018 року у справі № 9901/736/18, за змістом яких ордер, виданий відповідно до вимог Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката. Відповідно, висновок суду апеляційної інстанції про залишення без задоволення заяви про відмову від позову з підстав ненадання адвокату Івахненку М.  А. таких повноважень є помилковим.
ГУ ДПС також скористалося правом на подання касаційної скарги на постанову апеляційного суду. Вважаючи, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права, просить скасувати постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2025 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 2500 грн та ухвалити нову постанову в цій частині про відмову в задоволенні заяви про розподіл витрат на правничу допомогу.
Касаційну скаргу (з урахуванням її уточнення) вмотивовано тим, що за усталеною практикою Верховного Суду (зокрема, постанови від 10 червня 2021 року у справі №  820/479/18, від 22 червня 2022 року у справі № 380/3142/20) відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про розподіл цих витрат. Водночас представником позивача не було надано, окрім договору на правничу допомогу, жодних інших документів, які б підтверджували заявлений до відшкодування розмір витрат на правову допомогу. При цьому скаржник не погоджується із стягнутою апеляційним судом сумою витрат на правничу допомогу у розмірі 2500 грн, оскільки складення позовної заяви не вимагало значного обсягу роботи, клопотання про відмову від позову не передбачене як окреме повноваження у договорі про надання правничої допомоги, а справа взагалі не була розглянута по суті. Вказує на необхідність врахування критеріїв реальності витрат адвоката та їх розумності, про що також вказувала Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 15 червня 2022 року у справі №  910/12876/19. Крім того, скаржник наводить посилання на справи № 922/676/21, №  905/716/20, № 916/2087/18, №  922/3812/19, № 922/676/21, під час розгляду яких Верховний Суд вказував на необхідність надання учасниками справи попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат.
Верховний Суд ухвалами від 17 липня 2025 року та від 18 липня 2025 року відповідно відкрив касаційне провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 та ГУ ДПС з метою перевірки доводів щодо неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Від ГУ ДПС надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , відповідно до якого відповідач просить: залишити без задоволення касаційну скаргу; постанову апеляційного суду в частині скасування ухвали суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви представника позивача - адвоката Івахненка М. А. про відмову від позову та закриття провадження у справі залишити без змін; постанову апеляційного суду в частині задоволення заяви ГУ ДПС про закриття провадження у справі та в частині залишення без задоволення заяви представника позивача - адвоката Івахненка М. А. від 28 вересня 2024 року частині стягнення судового збору залишити без змін; постанову апеляційного суду в частині стягнення з ГУ ДПС витрат на правничу допомогу у розмірі 2500 грн скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову про відмову у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу на користь ОСОБА_1 у повному обсязі.
ГУ ДПС наполягає, що відповідно до змісту договору від 28 серпня 2024 року № 6/08/24 про надання правничої допомоги представнику позивача - адвокату Івахненку М. А. не надавалися повноваження на відмову від позову. Просить врахувати, що згідно із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 31 жовтня 2024 року у справі № 520/5353/24, у разі закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень не стягується. Повторно наголошує на безпідставності вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн з огляду на те, що означена сума не підтверджена жодними доказами.
У відзиві на касаційну скаргу ГУ ДПС представник позивача - адвокат Івахненко М. А. просить частково її задовольнити, скасувавши постанову апеляційного суду, та ухвалити нову постанову, якою прийняти відмову ОСОБА_1 від позову у зв`язку із його задоволенням відповідачем після подання позовної заяви і закрити провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 238 КАС України. За своїм змістом доводи відзиву є ідентичними до аргументів, наведених у касаційній скарзі, поданій представником позивача. Додатково також зазначено про незмістовність посилань ГУ ДПС на відсутність доказів понесення позивачем витрат на правничу допомогу, що спростовується матеріалами справи. При цьому наведені відповідачем у касаційній скарзі постанови Верховного Суду не є релевантними до обставин цієї справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та відзивів на касаційні скарги,  перевіривши правильність застосування апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Насамперед, суд касаційної інстанції вважає за необхідне окреслити межі касаційного перегляду у цій справі.
Так, після подання позову про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень та відкриття провадження у цій справі відповідач повідомив суд про самостійне скасування оскаржуваних рішень внаслідок зміни міською радою ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. У зв`язку з цим просив закрити провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України (виправлення оскаржуваного порушення суб`єктом владних повноважень).
Наступного дня представник позивача - адвокат Івахненко М. А. також подав заяву, в якій просив закрити провадження у справі, але на підставі пункту 2 частини першої статті 238 КАС України (відмова від позову). При цьому представник позивача наголошував, що у спірному випадку відмова позивача від позову зумовлена задоволенням позову відповідачем після подання позовної заяви.
Враховуючи викладене, зміст спірних правовідносин між сторонами полягав в обранні судами належної підстави для закриття провадження у справі (пункт 2 чи пункт 8 частини першої статті 238 КАС України), від чого залежало і питання розподілу судових витрат у справі. 
Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України. Поряд з цим вважав, що судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС. Водночас витрати на правничу допомогу вирішив залишити за сторонами на підставі частини восьмої статті 139 КАС України.
За наслідками апеляційного розгляду суд виснував, що представник позивача - адвокат Івахненко М. А. не був наділений повноваженнями на подання заяви про відмову від позову, відповідно, вважав, що провадження у справі підлягало закриттю на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України. За позицією апеляційного суду сплачений позивачем за подання позовної заяви судовий збір може бути повернути в порядку, визначеному Законом № 3674-VI. Водночас суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спір у цій справі виник з вини відповідача, тому, керуючись частиною восьмою статті 139 КАС України, вирішив частково стягнути з ГУ ДПС витрати на правничу допомогу, вважаючи 2500 грн співмірною сумою.
Враховуючи викладене вище, а також викладені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів зазначає, що спірними питаннями, які належало вирішити судам та які підлягають касаційному перегляду в межах визначених скаржниками меж касаційного оскарження, є (за послідовністю їх вирішення):
- наявність / відсутність у представника позивача - адвоката Івахненка М. А. повноважень відмовитися від позову;
- наявність підстав для закриття провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 238 КАС України на підставі заяви представника позивача про відмову від позову з огляду саме на його задоволення відповідачем в ситуації самостійного скасування податковим органом оскаржуваних податкових повідомлень-рішень внаслідок внесення змін міською радою до відповідного нормативно-правового акта щодо ставок податку. Від вирішення означеного питання залежить і питання правильності здійсненого судами розподілу витрат на правничу допомогу.
Оскільки ні позивачем, ні відповідачем у касаційних скаргах не порушується питання правильності висновку апеляційного суду в частині відмови у задоволенні заяви представника позивача - адвоката Івахненка М. А. в частині стягнення судового збору, відповідно до вимог статті 341 КАС України судові рішення в частині означеного питання колегією суддів не переглядаються.
Вирішуючи перше спірне у цій справі питання, суд касаційної інстанції зазначає про таке.
Частина перша статті 55 Конституції проголошує, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
За змістом частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
За правилами частини третьої статті 9 КАС України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.
Відповідно до частини першої статті 47 КАС України крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
За правилами частини першої статті 189 КАС України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення (частина друга статті 189 КАС України).
Суд не приймає відмови від позову, визнання позову і продовжує розгляд адміністративної справи, якщо ці дії позивача або відповідача суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси (частина п`ята статті 189 КАС України).
З налізу наведених вище норм права слідує, що право позивача на відмову від позову на будь-якій стадії провадження у справі гарантується. Відмова від позову - це одностороннє вільне волевиявлення позивача, спрямоване на відмову від судового захисту своєї вимоги і на закриття порушеного ним процесу. Така процесуальна дія є виявом принципу диспозитивності, закріпленого у статті 9 КАС України, проте, ця дія здійснюється під контролем суду. 
Серед іншого, якщо така заява подається не безпосередньо позивачем, а через представника, то обов`язком суду, який розглядає заяву про відмову від позову, є перевірка повноважень цього представника на наявність чи відсутність обмежень у вчиненні такої процесуальної дії. Метою такої перевірки є встановлення наявності у позивача дійсної волі та вільно сформованого прагнення, спрямованого на відмову від позову.
Частина перша статті 55 КАС України встановлює, що сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою статті 266 цього Кодексу.
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 57 КАС України).
Згідно із частиною четвертою статті 59 КАС України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу".
Частина перша-третя статті 60 КАС України встановлюють, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. Про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю має бути повідомлено суду шляхом подання письмової заяви.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правничої допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги.
За правилами частини третьої-четвертої статті 26 Закону № 5076-VI повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом. Адвокат зобов`язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій.
Колегія суддів враховує, що вирішуючи питання достатності документів, які підтверджують повноваження адвоката на представництво інтересів, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № П/9901/736/18 сформувала висновок про те, що ордер, який видано відповідно до Закону № 5076-VI, є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката. Надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом із ордером чинна редакція КАС України не вимагає. Аналогічний висновок викладено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 320/5420/18.
Враховуючи викладене, колегія суддів висновує, що за відсутності застережень про наявність обмежень на вчинення певної процесуальної дії адвокатом презюмується, що учасник справи надав йому такі повноваження.
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції виснував, що договір про надання правничої допомоги від 28 серпня 2024 року № 6/08/24, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Івахненком М. А. (том 1 а.с.15-17), не надає представнику повноважень відмовитися від позову.
Колегія суддів не може погодитися із таким висновком апеляційного суду.
По-перше, досліджуючи зміст пункту 3.2.1 вказаного договору, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що Клієнт уповноважив Адвоката «…представляти інтереси Клієнта в усіх судових установах, судах будь-яких інстанцій та юрисдикцій, в Державній виконавчій службі України, Міністерстві юстиції України, Верховному суді України, по веденню усіх цивільних та адміністративних справ з усіма правами, якими наділені законом будь-яка із сторін, позивач, відповідач, третя особа, заявник, стягувач для захисту моїх прав та законних інтересів…». Таким чином, наявні підстави вважати, що ОСОБА_1 наділив адвоката Івахненка М. А. можливістю користуватися усіма правами, якими користується позивач. Та обставина, що в подальшому за змістом означеного пункту 3.2.1 договору про надання правничої допомоги не було конкретизовано саме право на відмову від позову, не вказує про наявність у адвоката такого обмеження.
По-друге, як правильно наголошує представник позивача, у матеріалах справи містяться копії ордерів, які є самостійними документами, що підтверджують повноваження адвоката (том 1 а.с.13, 177, том 2 а.с.11, 86, 103, 206). За їх змістом договором про надання правничої допомоги повноваження адвоката не обмежуються. 
По-третє, 04 травня 2025 через підсистему «Електронний суд» надійшла заява від ОСОБА_1, за змістом якої позивач підтвердив надання адвокату Івахненку М. А. повноважень на відмову від позову та повідомив про узгодження із ним вказаним представником такої процесуальної дії. Водночас суд апеляційної інстанції вказану заяву помилково залишив поза увагою.
Враховуючи викладене у сукупності, колегія суддів висновує про помилковість висновку апеляційного суду щодо відсутності у представника позивача - адвоката Івахненка М. А. повноважень відмовитися від позову. 
Під час вирішення другого спірного у цій справі питання колегія суддів виходить з того, що суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність підстав для закриття провадження у цій справі за заявою відповідача на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України, тоді як протягом судового розгляду справи позивач просив закрити провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 238 КАС України у зв`язку з відмовою від позову, наполягаючи, що така відмова зумовлена саме задоволенням позову відповідачем. Цю підставу для закриття провадження позивач пов`язував із вимогою про відшкодування йому судових витрат.
Так, відповідно до пункту 2 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом. 
Стаття 140 КАС України передбачає, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються із позивача, крім випадків, коли позивач звільнений від сплати судових витрат. Однак якщо позивач відмовився від позову внаслідок задоволення його відповідачем після подання позовної заяви, то суд за заявою позивача присуджує всі понесені ним у справі витрати із відповідача.
Таким чином, за загальним правилом, у випадку відмови позивача від позову понесені ним витрати не відшкодовуються. Лише у випадку, якщо відмова від позову зумовлена саме задоволенням позову відповідачем, то усі понесені позивачем витрати присуджуються до відшкодування відповідачем. Отже, умовою покладення понесених судових витрат на відповідача у разі закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 240 КАС України є обґрунтовані вимоги позову, які фактично відповідачем були задоволені і права позивача були поновлені за обставин, які стали підставою для позову. Відтак, для цілей розподілу судових витрат на підставі статті 140 КАС України суд зобов`язаний у відповідній ухвалі про закриття провадження у справі внаслідок відмови позивача від позову вмотивувати, чи зумовлена така відмова задоволенням позову відповідачем і в чому полягає таке задоволення.
У справі, що розглядається, представник позивача - адвокат Івахненко М. А. наполягає на тому, що підставою для подання ним заяви про відмову від позову стало саме задоволення позову ГУ ДПС, що виявилося у самостійному скасуванні після подання позову спірних податкових повідомлень-рішень.
Перевіряючи такі доводи представника позивача, колегія суддів вважає, що врахуванню підлягають такі обставини.
Із змісту адміністративного позову слідує, що підставами незгоди із податковими повідомленнями-рішеннями від 31 травня 2024 року № 0869667-2405-2036-UA63120030000035245 (щодо нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1), № 0869663-2405-2036-UA63120270000028556 (щодо нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2) позивач визначив те, що при їх прийнятті та визначенні ОСОБА_1 податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2023 рік ГУ ДПС не дотрималося вимог щодо застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Позивач доводив суду, що належні йому на праві власності об`єкти нежитлової нерухомості належать до класу «Будівлі промисловості», що підтверджується технічними паспортами. Крім того, один із об`єктів - виробничий будинок (поліграфічний цех) розташований на земельній ділянці, що відноситься до категорії земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення з цільовим призначенням - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, включаючи об`єкти оброблення відходів, зокрема із енергогенеруючим блоком. ОСОБА_1 також доводи, що використовує вказані об`єкти нерухомості виключно для здійснення господарської діяльності, а саме надання поліграфічних послуг.
У заяві про закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України ГУ ДПС повідомило, що підставою для скасування оскаржених ОСОБА_1 податкових повідомлень-рішень слугувало не відсутність об`єкту оподаткування, а те, що 19 серпня 2024 року Харківська міська рада прийняла рішення «Про продовження дії пільг з місцевих податків», відповідно до пункту 1.1 якого вирішила внести зміни до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22 лютого 2017 року № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» та викласти пункти 7, 8 додатка 1 у такій редакції: «…8. За період з 01 квітня 2023 року по 31 грудня 2023 року встановити ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що перебуває у власності фізичних осіб, на рівні 0 відсотків». Поряд з цим з долучених ГУ ДПС до вказаної заяви матеріалів слідує, що за наслідками скасування оскаржуваних у цій справі податкових повідомлень-рішень 20 вересня 2024 року податковим органом було прийнято нові податкові повідомлення-рішення, в тому числі № 2408781-2405-2032-UA63120030000035245 (щодо нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ). Представник позивача в ході розгляду справи не повідомляв суди про обставини оскарження означеного податкового повідомлення-рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів висновує, що відсутні обґрунтовані підстави вважати, що підставою для скасування відповідачем оскаржуваних податкових повідомлень-рішень слугувало визнання обґрунтованості доводів позивача про поширення на належну позивачу нерухомість приписів підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Натомість, такою підставою стали незалежні від волевиявлення податкового органу обставини, а саме прийняття міською радою рішення про ретроспективне застосування у 2023 році нульової ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що перебуває у власності фізичних осіб. Саме на виконання означеного рішення податковий орган скасував податкові повідомлення-рішення від 31 травня 2024 року № 0869667-2405-2036-UA63120030000035245, №  0869663-2405-2036-UA63120270000028556. 
Отже, описані вище обставини не дають підстав для висновку про наявність обставини, на яку посилався позивач як на підставу для подання позивачем заяви про відмову від позову. Як уже зазначалося, матеріали справи не свідчать про те, що скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень зумовлене визнанням визначених позивачем підстав позову. Самого ж по собі скасування податкових повідомлень-рішень внаслідок зміни правового регулювання недостатньо для висновку про задоволення позову після відкриття провадження у справі.
За таких обставин колегія суддів не може визнати переконливими та обґрунтованими вимоги представника позивача про наявність підстав для закриття провадження у цій справі на підставі пункту 2 частини першої статті 238 КАС України з огляду на відмову позивача від позову, що зумовлена саме задоволенням позову відповідачем. Відтак, вимога позивача про здійснення розподілу судових витрат у справі на підставі приписів другого речення статті 140 КАС України також є необґрунтованою
Доводів про правомірність застосування до спірних правовідносин пункту 8 частини першої статті 238 КАС України касаційні скарги не містять, тому колегія суддів відповідно до вимог статті 341 КАС України судові рішення в означеній частині не переглядає.
Вирішуючи питання щодо правильності здійсненого апеляційним судом розподілу судових витрат, суд касаційної інстанції зазначає наступне. 
Загальний порядок розподілу судових витрат визначений статтею 139 КАС України. Разом з тим, вказана норма не передбачає алгоритму розподілу судових витрат у випадку закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України. 
Поряд з наведеним частина восьма статті 139 КАС України передбачає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Отже, за відсутності чіткого правового регулювання процесуальним законом розподілу судових витрат саме у спірному випадку, суд має керуватися принципом, за яким судові витрати несе та із сторін, з вини якої такі витрати виникли. Подібні висновки щодо розподілу витрат на правничу допомогу у випадку закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України наводились Верховним Судом в постановах від 09 грудня 2020 року у справі №1.380.2019.001303, від 27 квітня 2023 року у справі № 260/3162/22, від 05 березня 2025 року у справі № 160/17422/23, і колегія суддів у цій справі не вбачає підстав для відступу від них.
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції керувався тим, що внаслідок протиправних рішень відповідача позивач змушений був ініціювати судовий розгляд, у зв`язку з чим вважав за можливе здійснити розподілу понесених позивачем витрат на правничу допомогу на підставі частини восьмої статті 139 КАС України. Касаційні скарги не містять змістовних доводів щодо помилковості висновку апеляційного суду в цій частині, тому згідно з вимогами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції означеному питанню оцінки не надає.
Здійснюючи розподіл витрат на правничу допомогу та присуджуючи до стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суму у розмірі 2500 грн замість 10000 грн, заявлених до відшкодування, апеляційний суд дослідив договір про надання правничої допомоги № 6/08/24 від 28 серпня 2024 року, рахунок для сплати правничої допомоги адвоката від 27 вересня 2024 року, детальний опис виконаних робіт адвокатом та здійснених ним витрат часу для надання правничої допомоги від 27 вересня 2024 року та надав оцінку необхідності та виправданості наведених робіт, а також їх співмірністю із складністю справи. 
Верховний Суд неодноразово вказував (зокрема, але не виключно, постанови від 29 жовтня 2020 року у справі № 686/5064/20, від 29 жовтня 2020 року у справі №686/5064/20, від 05 березня 2021 року у справі № 200/10801/19-а, від 16 березня 2021 року у справі № 520/12065/19, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/1), що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. 
Враховуючи викладене у взаємозв`язку з умовами договору про надання правничої допомоги, незмістовним є довід ГУ ДПС про ненадання позивачем документів, що свідчать про оплату послуг адвоката як обов`язкової умови для стягнення витрат на правову допомогу.  
Суд касаційної інстанції відхиляє посилання відповідача на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у приведених ним у касаційній скарзі постановах. Підходи Верховного Суду щодо здійснення розподілу витрат на правничу допомогу у вказаних вище справах є аналогічними до наведених у цій справі, водночас, результат вирішення справи та/або порушеного питання завжди залежить від фактичних обставин у кожній конкретній справі, доказів, наявних на підтвердження доводів та/або заперечень, та їх сукупної правової оцінки. Різниця у встановлених обставинах у сукупності з наданими сторонами доказами об`єктивно впливає на умови застосування правових норм.
Підсумовуючи викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що постанова апеляційного суду підлягає зміні в частині висновків про відсутність у представника позивача - адвоката Івахненка М. А. повноважень відмовитися від позову. В решті постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін.
З урахуванням результату касаційного перегляду та висновків суду касаційної інстанції підстави для задоволення клопотання представника позивача - адвоката Івахненка М.  А. про стягнення витрат на правничу допомогу, що понесені в суді касаційної інстанції відсутні. 
Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.
За правилами статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин. 
Керуючись ст. 139, 345, 349, 350, 351, 355, 356, 359 КАС України, суд -
УХВАЛИВ:
Касаційні скарги Головного управління ДПС у Харківській області та ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови.
В іншій частині постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення і не оскаржується.

Судді	М.М. Гімон О.О. Шишов   М.М. Яковенко