РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 569/21604/24
Провадження № 22-ц/4815/717/25

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  

головуючого судді - Шимківа С.С.,
суддів:  Боймиструка С.В., Гордійчук С.О., 

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана її представником – адвокатом Волошиним Іллею Васильовичем на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 березня 2025 року (ухвалене у складі судді Левчука О.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, - 
в с т а н о в и в :

       У листопаді 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття.
Позовну заяву мотивовано тим, що сторони мають спільну дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Шлюб між ними було розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03.12.2020 року у справі №569/17115/20. 
Спільна дитина - ОСОБА_3 проживає разом із батьком та знаходиться на його повному утриманні відповідно до рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06.12.2022 року у справі №569/7024/22. 
Мати дитини - ОСОБА_2 участі у її вихованні не приймає, у добровільному порядку коштів на утримання дитини не надає. 
Відповідач інших осіб на утриманні не має, вона працездатна, її стан здоров`я дозволяє працювати, а тому вона може сплачувати аліменти у такому розмірі.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 березня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 06.11.2024 року і до досягнення дитиною повноліття.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Рішення суду обгрунтовано тим, що позивач разом із відповідачем повинні забезпечити дитині рівень життя, необхідний і достатній для її нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку; виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини (ч. 1 ст.141 СК України), суд доходить висновку про необхідність стягнення аліментів із відповідача у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 06.11.2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнення аліментів в даному розмірі суд вважає розумним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини у даному віці, відповідатиме вимогам закону та в першу чергу інтересам дитини та не порушить прав сторін.
Оскільки матеріали справи не містять і сторонами не заперечувалося, що між ними не існує домовленості щодо порядку та розміру грошового утримання дитини, а тому, згідно із усталеною судовою практикою щодо врегулювання подібних правовідносин, звернення позивача до суду із цим позовом є його безумовним правом. 
Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника – адвоката Волошина І.В. оскаржила його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права.
Висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
ОСОБА_2 постійно, з власної ініціативи та без будь-якого судового примусу здійснювала фінансову підтримку дитини.
Частина цієї допомоги була у формі грошових переказів, інша – оплата одягу, харчування, речей першої необхідності тощо.
Натомість, позивач не надав доказів, що виконує обов`язок з утримання дитини самостійно або несе виняткові витрати.
Закон не зобов`язує батьків оформлювати договір про участь в утриманні дитини в письмовій чи нотаріальній формі, оскільки така домовленість може бути фактичною, що і мало місце у даному випадку.
Таким чином, відсутність нотаріального договору або визначеного у письмовій формі порядку надання коштів не означає, що відповідач не виконує свої обов`язки або що її поведінка є неналежною.
Крім того, суд не встановив, що потреби дитини не покривалися або відповідач ухилялася від участі в утриманні доньки.
Твердження суду про те, що частина доходу є "оптимальним і звичайно прийнятим" розміром аліментів є помилковим.
Такий розмір застосовується лише у наказному (безспірному провадженні), коли між сторонами немає спору.
У позовному провадженні розмір аліментів визначається індивідуально, з урахуванням усіх обставин, передбачених статтею 182 СК України.
Ураховуючи зазначене, стягнення з відповідача фіксованої частки доходу без урахування її реальної участі є необґрунтованим і не відповідає положенням ст. 182 СК України, які передбачають індивідуальний підхід до визначення розміру аліментів.
Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
14 травня 2025 року представником ОСОБА_1 – адвокатом Крутнем І.В. подано відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а вимоги апеляційної скарги такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідач не сплачує навіть 50 % прожиткового мінімуму для доньки, а тому не виконує покладені на неї обов`язки, встановлені ст. 180 СК України.
ОСОБА_2 не спростовано доводів позовної заяви, будь-яких доказів неможливості сплати аліментів, в тому числі від усіх видів доходу не надано.
Просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду – без змін та стягнути із відповідача витрати, пов`язані із розглядом справи.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Рівненським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 10.01.2017 року.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/17115/20 від 03.12.2020 року шлюб між сторонами було розірвано.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/7024/22 від 06.12.2022 року визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 разом із батьком - ОСОБА_1 .
Відповідно до довідки про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 01.11.2024 року № 29231, виданої Департаментом цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг РМР, позивач та його донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним із головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема ст. 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.
Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.
За змістом вказаних норм закону обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.
За нормою ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
 За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).
Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про можливість визначення розміру аліментів на дитину у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача, тобто в частці від доходу особи.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідач ОСОБА_2 , заперечуючи проти стягнення з неї частини від заробітку (доходу) не надала суду доказів, які підтверджували б неможливість сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо здійснення ОСОБА_2 фінансової підтримки дитини з власної ініціативи та без будь-якого судового примусу варто зазначити, що це не є перешкодою для стягнення аліментів у судовому порядку.
Оскільки, місце проживання дитини – ОСОБА_3 , згідно рішення суду, визначено з батьком, а тому кошти на її утримання можуть присуджуватися у частці від доходу відповідача або у твердій грошовій сумі за вибором позивача (ч. 3 ст. 181 СК України).
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Ураховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Окрім того, відповідач повинен відшкодувати позивачу 5000,00 грн. витрат на правничу допомогу, надану адвокатом Крутнем І.В. під час провадження справи в суді апеляційної інстанції, які є доведеними та обґрунтованими.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 141, 181, 182 СК України, ст. ст. 367, 375, 381-384, 389 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником – адвокатом Волошиним Іллею Васильовичем залишити без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 березня 2025 року залишити без зміни.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) грн. витрат на професійну правничу допомогу, понесених за розгляд справи судом апеляційної інстанцій.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                 Шимків С.С..

Судді:                                                         Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.