ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року 

м. Київ

cправа №  918/1098/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.
секретаря судового засідання - Дерлі І.І.
за участю представників сторін:
позивача - Шевчук В.С. (адвокат)
відповідача - Мирошниченко М.І. (адвокат)
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Пересувна механізована колона №  65"
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.04.2025 (у складі колегії суддів: Василишин А.Р. (головуючий), Бучинська Г.Б., Маціщук А.В.)
та рішення Господарського суду Рівненської області від 20.01.2025 (суддя Андрійчук  О.В.)
за позовом Відкритого акціонерного товариства "Пересувна механізована колона №  65"
до Приватного акціонерного товариства "Рівнеобленерго"
про визнання права власності, встановлення заборони,
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст та підстави позовних вимог
1.1. Відкрите акціонерне товариство "Пересувна механізована колона №  65" (надалі - ВАТ "Пересувна механізована колона №  65", Позивач, Скаржник) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Рівнеобленерго" (надалі - ПрАТ "Рівнеобленерго", Відповідач) про:
- визнання права власності на трансформаторну підстанцію №  116 (надалі - ТП №  116), що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Київська, 92;
- встановлення заборони для підключення нових споживачів до розподільчих потужностей трансформаторної підстанції без відповідного попереднього погодження Позивача, як власника трансформаторної підстанції.
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані запереченням ВАТ  "Пересувна механізована колона №  65" наявності у ПрАТ "Рівнеобленерго" права власності на ТП №  116, та правомірності перебування такого майна на його балансі, як такого, що увійшло до переліку нерухомого майна, яке ввійшло до статутного фонду ДАЕК "Рівнеобленерго" під час корпоратизації.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду Рівненської області від 20.01.2025, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.04.2025 у справі №  918/1098/23, у задоволенні позову відмовлено. 
2.2. Ухвалюючи рішення у справі, суди попередніх інстанцій врахували встановлену Верховним Судом за наслідками розгляду справи №  918/1158/23 обставину приналежності цього майна на праві власності ПрАТ "Рівнеобленерго". Щодо заявленої Позивачем додаткової вимоги про встановлення заборони на підключення нових споживачів до розподільчих потужностей трансформаторної підстанції без попереднього погодження з Позивачем, суди зазначили, що така вимога є похідною від основної - про визнання права власності. Ураховуючи, що правових підстав для задоволення основної позовної вимоги не встановлено, суди дійшли висновку про відсутність підстав і для задоволення вимоги похідного характеру.
3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
3.1. У касаційній скарзі ВАТ "Пересувна механізована колона №  65" просить скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.04.2025 та рішення Господарського суду Рівненської області від 20.01.2025 у справі №  918/1098/23, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
3.2. Ухвалою Суду від 13.05.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Відкритого акціонерного товариства "Пересувна механізована колона №  65" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.04.2025 та рішення Господарського суду Рівненської області від 20.01.2025 у справі №  918/1098/23 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
3.3. У касаційній скарзі Скаржник посилається на :
- неправильне застосування статей 387, 388 Цивільного кодексу України без урахування висновку, щодо застосування даної норми, викладеного у постанові Верховного Суду України від 17.12.2014 у справі №  6-140цс14;
- незастосування статті 344 Цивільного кодексу України;
- неправильне застосування статті 267 Цивільного кодексу України, без врахування висновків щодо застосування даної норми, викладених у постановах Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі №  6-2407цс15, від 01.07.2015 у справі №  6-  178гс15, від 16.11.2016 у справі №  6- 2469цс16, від 28.09.2016 у справі №  6-  832цс15; від 14.09.2016 у справі №  6-2165цс15, від 29.10.2014 у справі №6-  152цс14, від 21.12.2016 у справі №  6-1503цс16, від 08.06.2016 у справі №6-  3029цс16, у постановах Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №  911/3210/17, від 08.05.2018 у справі №  911/2534/17, від 23.01.2020 у справі №  916/2128/18.
3.4. 15.05.2025 ПрАТ "Рівнеобленерго" надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому Відповідач вказує про необґрунтованість доводів Скаржника та просить оскаржувані рішення залишити без змін.
4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
4.1. Позивач з 22.02.1996 є суб`єктом господарювання, який зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських організацій, власником якого є держава в особі Регіонального відділення фонду Державного майна України по Рівненській області.
4.2. З метою забезпечення господарської діяльності позивача Регіональним відділенням Фонду Державного майна України по Рівненській області на підставі наказу Регіонального відділення Фонду Державного майна по Рівненській області №386 від 11.07.2000 передано у власність ряд будівель та споруд, розташованих за адресою: м. Рівне, вул. Київська, №  92, про що КП "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" видано Реєстраційне посвідчення на об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам від 23.08.2000 за реєстровим №1-19-489.
4.3. Згідно з Додатком до наказу Регіонального відділення Фонду Державного майна по Рівненській області №  386 від 11.07.2000 "Перелік нерухомого майна, що додається у власність ВАТ "Пересувна механізована колона №  65, у складі будівель та споруд у власність Позивача також передано підстанцію трансформаторну, що розташована по вул. Київській, 92 у м. Рівному.
4.4. На підставі вказаного наказу Позивачем прийнято ТП -116, що знаходиться за адресою: вул. Київська, 92, м. Рівне, Рівненська область, на баланс товариства. 
4.5. 07.09.2023 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності ВАТ "Пересувна механізована колона №  65" на підстанцію трансформаторну, площею 46,9 кв. м, за адресою: м. Рівне, вул. Київська, буд. 92, на підставі реєстраційного посвідчення на об`єкти нерухомого майна, виданого 23.08.2000 Рівненським міським бюро технічної інвентаризації, номер відомостей про речове право 51676181.
4.6. Як стверджує ВАТ "Пересувна механізована колона №  65", під час здійснення господарської діяльності його працівниками виявлено виконання робіт із технічного обслуговування, пов`язаного із підключенням нових споживачів, на трансформаторній підстанції з боку працівників Відповідача без відповідного дозволу з боку Позивача.
4.7. З метою з`ясування правових підстав для виконання таких робіт представником позивача надіслано адвокатський запит до Відповідача з проханням про надання інформації про балансоутримувача трансформаторної підстанції, у відповідь на що, останній листом №28/5701І від 25.07.2023 повідомив, що трансформаторна підстанція перебуває на його балансі, оскільки зазначена у переліку нерухомого майна, що ввійшло до статутного фонду ДАЕК "Рівнеобленерго" під час корпоратизації, що підтверджується витягом з переліку нерухомого майна ДАЕК "Рівнеобленерго", затвердженого 28.11.2002.
4.8. На думку ВАТ "Пересувна механізована колона №  65", Відповідач, вчиняючи дії щодо розпорядження та користування спірним об`єктом шляхом здійснення робіт щодо підключення нових споживачів до трансформаторної підстанції, фактично порушує право власності Позивача на таке майно, адже такі дії провадяться без відповідної на те його згоди, як власника майна.
4.9. У свою чергу, Відповідач заперечує право власності Позивача на спірне майно, зазначаючи, що ПрАТ "Рівнеобленерго" є новим найменуванням ПАТ АЕС  "Рівнеобленерго", яке було правонаступником ЗAT "Ей-І-Ес Рівнеенерго", яке було створено шляхом реорганізації ВАТ "Ей-І-Ес Рівнеенерго" на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27.01.2004.
4.10. ВАТ "Ей-І-Ес Рівнеенерго" створене шляхом перейменування ДАЕК  "Рівнеобленерго» відповідно до рішення загальних зборів акціонерів від 14.11.2001.
4.11. ДАЕК "Рівнеобленерго" створена шляхом перетворення ДП "Рівненське обласне підприємство електричних мереж" відповідно до Указу Президента України від 04.04.1995 №  282/95 "Про структурну перебудову в електроенергетичному комплексі України" та наказу Міністерства енергетики та електрифікації України від 31.07.1995 №  137, що також зазначено у пункті 1.1 статуту Позивача.
4.12. ДП "Рівненське обласне підприємство електричних мереж" виробничого об`єднання Львівенерго набуло статусу юридичної особи з моменту затвердження статуту вказаного підприємства Міністерством енергетики та електрифікації УРСР, а саме 21.04.1978.
4.13. Згідно з пунктом 4 статуту (в редакції 1978 року) одним із завдань підприємства було забезпечення прийняття на свій баланс трансформаторних підстанцій колгоспів, радгоспів та інших підприємств.
4.14. Відповідно до Указу Президента України від 04.04.1995 №  282/95 "Про структурну перебудову в електроенергетичному комплексі України" доручено: 1)  Міністерству енергетики та електрифікації України створити державні акціонерні енергетичні компанії згідно з переліком (додаток №  2 до Указу), 2) Фонду державного майна України передати Міністерству енергетики і електрифікації управління частками (паями, акціями) майна державних акціонерних компаній, що створюються відповідно до даного Указу.
4.15. Наказом Міністерства енергетики та електрифікації України від 31.07.1995 №  137 створено ДАЕК "Рівнеобленерго", яка визнана правонаступником ДП  "Рівненське обласне підприємство електричних мереж".
4.16. За змістом пункту 3.3 статуту ДАЕК "Рівнеобленерго", реєстраційний №  1197, що затверджений розпорядженням Рівненського міського виконавчого комітету від 31.08.1995, компанія є правонаступником ДП "Рівненське обласне підприємство електричних мереж" виробничого об`єднання Львівенерго Міністерства енергетики та електрифікації України, до складу якої входить, зокрема, Рівненський район електричних мереж.
4.17. Майно компанії складається з основних засобів та оборотних коштів, а також цінностей, вартість яких відображена на балансі компанії. Компанія є власником майна, переданого засновником у власність (пункти 3.4 - 3.5 статуту ДАЕК  "Рівнеобленерго").
4.18. Пунктом 4.1.1 статуту ДАЕК "Рівнеобленерго" передбачено, що засновником компанії є держава в особі Міністерства енергетики та електрифікації України.
4.19. У Переліку нерухомого майна, що увійшло до статутного фонду ДАЕК "Рівнеобленерго" під час корпоратизації 1995 року, визначено перелік нерухомого майна, яке приватизовано у складі цілісного майнового комплексу по Рівненському міському РЕМ станом на 01.07.1995.
4.20. Так, відповідно по Переліку нерухомого майна, яке приватизовано у складі цілісного майнового комплексу по Рівненському міському РЕМ станом на 01.07.1995, визначено право власності позивача на об`єкт нерухомості - ТП -116 по вул. Київська у м. Рівне, Рівненської області.
4.21. Згідно з довідкою ПАТ "Рівнеобленерго" від 06.11.2023 №  44-28/7953 станом на 31.10.2023 будівля ЗТП №  116 обліковується на його балансі у складі таких основних засобів: Будівля ЗТП №  116: інвентарний номер - 30016799, дата прийняття на баланс - 01.06.1963, первісна вартість - 53  375,52 грн, балансова вартість станом на 31.10.2023 - 12  589,60 грн. Електрообладнання ЗТП 10/0,4 №  116: інвентарний номер - 400007574, дата прийняття на баланс - 01.01.1964, первісна вартість - 36  863,35 грн, балансова вартість станом на 31.10.2023 - 9  945,46 грн.
4.22. 01.01.2022 між Рівненською міською радою та ПрАТ "Рівнеобленерго" укладено договір оренди землі, за умовами якого в оренду передається земельна ділянка, кадастровий номер 5610100000:01:037:0025, площею 0,0107 га у тому числі: забудовані землі, які використовуються для обслуговування об`єктів розподілу та транспортування електроенергії до користувачів площею 0,0107 га, згідно з рішеннями Рівненської міської ради від 20.02.2003 №  244 та від 24.06.2021 №  852. На земельній ділянці знаходиться об`єкт нерухомого майна: трансформаторна підстанція (ТП). Договір оренди землі зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.06.2022 номер запису 47089628.
4.23. ВАТ "Пересувна механізована колона №  65", заперечуючи наявність у ПрАТ  "Рівнеобленерго" права власності на ТП №  116, а також правомірність перебування зазначеного майна на балансі ПрАТ "Рівнеобленерго" як такого, що увійшло до переліку нерухомого майна, включеного до статутного фонду державної акціонерної енергопостачальної компанії "Рівнеобленерго" під час корпоратизації, звернулося до суду з відповідним позовом. 
4.24. Поряд з цим ПрАТ Рівнеобленерго" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до ВАТ "Пересувна механізована колона №  65", Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Рівненській та Житомирській областях про визнання протиправним та нечинним з моменту винесення наказу Регіонального відділення фонду державного майна України по Рівненській області від 11.07.2000 №  386 "Про передачу нерухомого майна у власність ВАТ "ПМК-65" в частині передачі у власність ВАТ "Пересувна механізована колона №65" нерухомого майна - ТП №  116, що знаходиться за адресою: вул. Київська, 92, м. Рівне, Рівненська область; витребування із чужого незаконного володіння ВАТ "Пересувна механізована колона №65" до ПрАТ "Рівнеобленерго" нерухомого майна: ТП №  116, що знаходиться за адресою: вул. Київська, 92, м. Рівне, Рівненська область; визнання права власності за ПрАТ "Рівнеобленерго" на нерухоме майно: ТП №  116, що знаходиться за адресою: вул. Київська, 92, м. Рівне, Рівненська область.
4.25. Рішенням Господарського суду Рівненської області від 20.03.2024 у справі №  918/1158/23 у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.06.2024 рішення Господарського суду Рівненської області від 20.03.2024 скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову.
Постановою Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №  918/1158/23 постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.06.2024 в частині задоволення позовних вимог про визнання нечинним наказу про передачу нерухомого майна та про визнання права власності скасовано, а рішення Господарського суду Рівненської області від 20.03.2024 в цій частині змінено шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції постанови Верховного Суду. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.06.2024 в частині задоволення позовних вимог про витребування нерухомого майна з чужого володіння залишено без змін, з огляду на встановлення обставини приналежності ТП №  116 на праві власності ПрАТ "Рівнеобленерго".
5. Позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ВАТ "Пересувна механізована колона №  65" не підлягає задоволенню з таких підстав.
5.2. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
5.3. Предметом спору є визнання права власності на ТП №  116 з огляду на те, що право власності Позивача на зазначене майно заперечується Відповідачем, а сама трансформаторна підстанція перебуває на балансі ПрАТ "Рівнеобленерго" як об`єкт, включений до переліку нерухомого майна, що увійшло до статутного фонду державної акціонерної енергопостачальної компанії "Рівнеобленерго" у процесі корпоратизації.
Обґрунтовуючи належність спірного майна на праві власності, Позивач посилається на таке:
1) наказ Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області від 11.07.2000 №  386 "Перелік нерухомого майна, що передається у власність ВАТ "Пересувна механізована колона №  65", відповідно до якого у складі будівель та споруд у власність також передано підстанцію трансформаторну, що розташована по вул. Київській, буд. 92 у м. Рівному (пункт 4 Переліку); 
2) прийняття 28.08.2000 на підставі наказу №  17-03 зазначеної трансформаторної підстанції на баланс ВАТ "Пересувна механізована колона №  65";
3) реєстрацію 07.09.2023 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності ВАТ "Пересувна механізована колона №  65" на трансформаторну підстанцію площею 46,9 кв. м за адресою: м. Рівне, вул. Київська, буд. 92, здійснену на підставі реєстраційного посвідчення на об`єкти нерухомого майна, виданого 23.08.2000 Рівненським міським бюро технічної інвентаризації, номер відомостей про речове право 51676181.
5.4. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з відсутності належних доказів, які б підтверджували належність спірного майна Позивачу на праві власності. При цьому суди врахували преюдиціальне значення встановлених у межах справи №  918/1158/23 обставини належності спірного майна на праві власності ПрАТ  "Рівнеобленерго" та задоволення у межах зазначеної справи вимоги про витребування ТП №  116, розташованої за адресою: м. Рівне, вул. Київська, 92 із чужого незаконного володіння ВАТ "Пересувна механізована колона №  65".
5.4. Заперечуючи правомірність висновків судів попередніх інстанцій, Скаржник у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування судами статей 387, 388 Цивільного кодексу України без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 17.12.2014 у справі №  6-140цс14, а також на незастосування статті 344 Цивільного кодексу України.
5.4. З приводу наведеного Суд зазначає таке. 
Щодо наявності правових підстав для визнання права власності відповідно до вимог Цивільного кодексу України.
5.5. Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
5.6. Частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України унормовано, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
5.7. За нормами Цивільного кодексу України підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини.
Підстави виникнення права власності поділяються на первісні (тобто такі, що не залежать від прав попереднього власника на майно) та похідні (за яких право власності на майно переходить до власника від його попередника в порядку правонаступництва). Практичне значення такого поділу полягає в тому, що при похідних підставах виникнення права власності на річ завжди необхідно враховувати можливість існування прав на дану річ у її відчужувача. У цьому відношенні діє принцип права: "Ніхто не може передати іншому більше прав, ніж сам має".
Так, до похідних способів набуття права власності належить набуття цього права у випадку приватизації державного майна та майна, що перебуває у комунальній власності.
5.8. Згідно зі статтею 345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки.
5.9. Стаття 392 Цивільного кодексу України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
5.10. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.
5.11. Суд враховує, що за результатами розгляду справи №  918/1158/23 Верховним Судом при аналізі наявності підстав для задоволення позовних вимог ПрАТ  "Рівнеобленерго" було встановлено безпідставність прийняття Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області наказу від 11.07.2000 №  386, який Позивач визначав як правову підставу набуття права власності на спірну трансформаторну підстанцію, а також належність цього майна на праві власності ПрАТ "Рівнеобленерго". Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції щодо обґрунтованості вимоги про витребування із чужого незаконного володіння ВАТ "Пересувна механізована колона №  65" на користь ПрАТ  "Рівнеобленерго" нерухомого майна - ТП №  116, розташованої за адресою: м. Рівне, вул. Київська, 92, Рівненська область.
5.12. Ураховуючи наведене, Суд виходить із обов`язковості врахування висновків, зроблених Верховним Судом у справі №  918/1158/23, як преюдиціальних обставин, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, з метою забезпечення юридичної визначеності, як складової верховенства права, що виключає можливість повторного перегляду остаточно вирішеного спору та забезпечує стабільність судових рішень.
5.13. Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені частиною четвертою статті 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (подібний правовий висновок викладено також і Верховним Судом у постановах від 16.12.2021 у справі №  916/495/21, від 03.11.2020 у справі №  909/948/18).
5.14. У пункті 72 рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" (заява №  48553/99) зазначено, що відповідно до прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантоване статтею 6 § 1, повинно тлумачитися в контексті преамбули Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним із основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Посилання, що одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду, наведено і в рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Брумареску проти Румунії", "Салов проти України" та інші.
Однакове застосування закону забезпечуватиме реалізацію верховенства права, рівність перед законом та правову визначеність у державі. Єдність у практиці застосування одних й тих самих норм права поліпшуватиме громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також сприятиме утвердженню довіри до судової влади в цілому.
Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
5.15. Щодо наведених під час судового засідання доводів Скаржника про нетотожність предметів позову Суд вважає їх необґрунтованими. Як убачається з матеріалів справи №  918/1158/23, предметом позову у зазначеній справі була ТП  №  116, розташована за адресою: м. Рівне, вул. Київська, 92, яка є тотожною предмету спору у даній справі, що свідчить про їх ідентичність.
Крім того, аналіз доводів касаційної скарги свідчить про відсутність у Скаржника інших заперечень щодо врахування судами попередніх інстанцій обставин та правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №  918/1158/23.
5.16. У такий спосіб судами попередніх інстанцій при оцінці наявності підстав для задоволення позову обґрунтовано враховано преюдиціальне значення встановлених у межах справи №  918/1158/23 обставин.
5.17. Щодо доводів Скаржника про неправильне застосування судами статей 387, 388 Цивільного кодексу України без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 17.12.2014 у справі №  6-140цс14, колегія суддів зазначає таке.
5.18. Згідно зі статтею 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статі 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.
5.19. Відповідно до статей 386, 387 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
5.20. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України.
5.21. За положеннями частини першої статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
5.22. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 року у справі №  6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.
5.23. Суд зазначає, що предметом спору у справі №  918/1098/23 є визнання права власності на спірний об`єкт, а не його витребування у порядку статей 387, 388 Цивільного кодексу України. При цьому питання належності позовної вимоги ПрАТ  "Рівнеобленерго" про витребування майна від ВАТ "Пересувна механізована колона №  65" саме у порядку зазначених норм було предметом розгляду у справі №  918/1158/23, з наданням відповідної оцінки Верховним Судом.
У зв`язку з викладеним аргументи Скаржника щодо неправильного застосування судами норм статей 387, 388 Цивільного кодексу України не можуть бути предметом оцінки в межах цієї справи, оскільки не стосуються предмета оскарження.
5.24. Необґрунтованими Суд визнає доводи Скаржника щодо помилковості незастосування судами статті 344 Цивільного кодексу України, яка регламентує  набуття права власності за набувальною давністю, оскільки Позивач не навів аргументів, які б свідчили про необхідність застосування цієї норми з урахуванням характеру спірних правовідносин та встановлених обставин справи. Крім того, Скаржник не послався на правові висновки Верховного Суду щодо застосування зазначеної норми права, які б залишилися неврахованими судами попередніх інстанцій, що є обов`язковим відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України як підстава для касаційного перегляду судових рішень.
5.25. З огляду на викладене, Скаржником у межах підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не наведено обґрунтованих доводів, які б стосувалися встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи та могли б спростувати правомірність їх висновків щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності на спірний об`єкт.
5.26. У ході розгляду спору в суді першої інстанції Відповідачем подано заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності, обґрунтовану доводами про недоведеність обставин, які б свідчили про обізнаність Позивача щодо порушення його прав ПрАТ "Рівнеобленерго" лише у 2023 році. При цьому Відповідач зазначав, що Позивач не навів правових підстав або належних доказів, які б підтверджували поважність причин пропуску строку позовної давності. 
5.27. Суд першої інстанції, з огляду на відсутність підстав для задоволення позову, вказав про відсутність підстав для застосування позовної давності.
5.28. Звертаючись з касаційною скаргою Скаржник вказує про неправильне застосування судами статей 256, 267 Цивільного кодексу України, без врахування висновків щодо застосування даної норми, викладених у постановах Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі №  6-2407цс15, від 01.07.2015 у справі №  6-178гс15, від 16.11.2016 у справі №  6- 2469цс16, від 28.09.2016 у справі №  6-832цс15; від 14.09.2016 у справі №  6-2165цс15, від 29.10.2014 у справі №6-152цс14, від 21.12.2016 у справі №  6-1503цс16, від 08.06.2016 у справі №6-3029цс16, у постановах Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №911/3210/17, від 08.05.2018 у справі №911/2534/17, від 23.01.2020 у справі №  916/2128/18.
5.29. Стосовно наведеного Суд зазначає таке.
Щодо застосування статей 256, 267 Цивільного кодексу України.
5.30. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
5.31. За положеннями частин третьої, четвертої статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
5.32. Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
5.33. Згідно з частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про нового набувача цього майна.
5.34. Аналогічні висновки містяться й у постановах Верховного Суду на які посилається Скаржник у касаційній скарзі.
5.35. Поряд з цим варто зазначити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість (правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №  369/6892/15  ц, від 31.10.2018 у справі №  367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі №  575/476/16-ц).
5.36. Ураховуючи, що судом не встановлено наявності підстав для задоволення позову, він дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передумов для застосування позовної давності.
5.37. Зважаючи на це, Суд не вбачає неправильного застосування судами положень 261 Цивільного кодексу України, що, в свою чергу, свідчить про необґрунтованість аргументів Скаржника, заявлених в порядку пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
6.2. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
6.3. Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Частина друга цієї ж статті забороняє скасовувати правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
6.4. Оскільки наведені Скаржником підстави касаційного оскарження не підтвердилися під час касаційного провадження, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення у справі - залишенню в силі.
7. Розподіл судових витрат
7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Скаржника.
Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Пересувна механізована колона №  65" залишити без задоволення.
2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.04.2025 та рішення Господарського суду Рівненської області від 20.01.2025 у справі №  918/1098/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          В. Зуєв

Судді                                                                                                    І. Берднік

          І. Міщенко